Európai közjog és politika
Szerkesztette: Kende Tamás és Szűcs Tamás
AZ EURÓPAI INTEGRÁCIÓ TÖRTÉNETE A KEZDETEKTŐL NAPJAINKIG
Az európai kontinens egységesítésének terve nem új keletű, találunk rá példát a történelemben éppúgy, mint az eszmetörténetben. Történelmi példaként elsőként a Római Birodalmat szokás említeni, amelynek kohézióját az egységes adminisztráció és a római jog biztosította. Később Nagy Károly tett kísérletet az európai egység kialakítására, de a pápa által 800-ban a “Német-római Birodalom” uralkodójává koronázott frank uralkodó halála után birodalma is szétesett. A középkorban a feudális széttagoltság mellett valójában a kereszténység és a latin nyelv teremtette meg az európaiság kialakulásának máig ható alapjait. A reformációt, illetve a harmincéves háborút követően a keresztény univerzalizmusból kiemelkedő modern nemzetállamok határozták meg fokozatosan Európa arculatát, így a XVII. századtól a XX. század közepéig nem jelent meg újabb integráló erő a kontinensen – sokkal inkább a megosztottság érvényesült. Európa bizonyos területeinek egyesítése inkább az uralkodóházak dinasztikus politikáján (pl.: a Habsburgok) vagy éppen nagy hódításokon (pl.: napóleoni háborúk) keresztül valósult meg. Annak ellenére, hogy történtek kísérletek az európai államok együttműködésének intézményesítésére (1815-től a Szent Szövetség, vagy az első világháború után a Népszövetség kereteiben), illetve hogy nem csupán nagy gondolkodók, de befolyásos politikusok is kiálltak az egyesült Európa eszméje mellett – a történelem szomorú tanulsága szerint a folyamatok éppen ellentétes irányba hatottak. Ezt megrázóbban a két világháború jelezte Európa népei számára. A második világháború utáni időszak ezért akár egy új alapokra helyezett európai integrációs modell kialakulásának csillagórája is lehetett volna, a valóság azonban ezt a lehetőséget több mint fél évszázaddal elhalasztotta. Európa nyugati felén ugyanakkor olyan integráció indult útjára az ötvenes évek elején, amely az ezredfordulót követő évtizedekben a legtöbb európai államot magában foglalhatja. A XXI. század elején Európa egyesítésének, a béke és a jólét megteremtésének és intézményesítésének terve az Európai Unió keretei között úgy válhat valóra, hogy mindez egyenrangú államok közös akaratán, és nem hegemón irányításon alapul.
1945-1950: EURÓPA KETTÉSZAKADÁSA, AZ EURÓPAI ÉS EUROATLANTI INTÉZMÉNYEK KIÉPÜLÉSE
A nyugat-európai integráció a II. világháború után, feszültségekkel terhes időszakban indult. Az újjáépítés, a megbékélés és a nemzetközi gazdasági és politikai kapcsolatok intézményei fokozatosan jöttek létre. 1944-ben az Egyesült Nemzetek Szervezetének (ENSZ) a nemzetközi békéről, biztonságról, a nemzetek közötti barátságról, a társadalmi-gazdasági fejlődésről és az emberi jogokról szóló Alapokmány-javaslatát a négy nagyhatalom: a Szovjetunió, az Egyesült Államok, Kína és Nagy-Britannia küldöttei még teljes egyetértésben fogalmazták meg. Az 1945-ben megalakult ENSZ jelentette ugyanakkor az első és utolsó kísérletet arra, hogy a világ országai között együttműködést és a békét egy globális szervezet garantálja. Az Egyesült Államoknak hamarosan fel kellett adnia idealisztikus “egységes világ”-koncepcióját, mivel az 1945 utáni időszakban egyre nyilvánosabbá vált a sztálini Szovjetunió terjeszkedési politikája és Európában saját befolyási övezetének kikövetelése a békekonferenciákon. Az Egyesült Államok számára a volt szövetségesből a legveszélyesebb ellenség lett, aminek feltartóztatása – mind ideológiai, mind katonai értelemben – az amerikai külpolitika sarokkövévé vált. A nagyhatalmak kiéleződő vitájában 1947-re Európa végleg kettészakadt: a szovjet zónára, amelyre a kommunizmust és a tervgazdaságot erőltették, valamint egy nyugati zónára az Egyesült államok “védőernyője” alatt, amely a plurális demokrácián és piacgazdaságon alapuló társadalmakat foglalta magában. A kettéosztott Európa közepén fekvő Németországot – mint a két világháború kirobbantóját – a győztes hatalmak szintén kettéosztották: így alakult meg 1949-ben a Német Szövetségi, illetve a Német Demokratikus Köztársaság.
A háború utáni években a további intézményesülési folyamat már leképezte Európának a békeszerződések által is meghatározott kettészakadását és a hidegháború kialakulását. A kor egyik legrealistább és legéleslátóbb politikusa, Sir Winston Churchill, aki 1946-ban, híres fultoni beszédében már megjósolta a Balti-tengertől az Adriáig húzódó vasfüggöny leereszkedését Európára, néhány hónappal később zürichi beszédében a szovjet blokkal szembeni Európai Egyesült Államok kialakítását sürgette – egyben javaslatot tett az Európa Tanács létrehívására is. Mindez tükrözte azt az alapvető felismerést, hogy Európa csak egységesen lehet erős a nagyhatalmak vészesen kibontakozó versengésében. Miközben Nyugat-Európában a különféle európai egységmozgalmak képviselői egy föderális rendszer kialakításában gondolkoztak, az első konkrét lépések még korántsem mutattak a föderáció irányába, sokkal inkább kormányközi jellegűek voltak.
Az amerikai külügyminiszter, George C. Marshall által 1947-ben Európa számára meghirdetett mintegy 13,6 milliárd dolláros újjáépítési segélycsomag szétosztására és felhasználására egy koordinációs feladatokat ellátó szervezetet hoztak létre. Az 1948-ban párizsi székhellyel megalakult Európai Gazdasági Együttműködés Szervezet (Organization for European Economic Cooperation, OEEC) elsőként tükrözte a kontinens kettéosztottságát, hiszen az Egyesült Államok által az egész európai kontinens háború utáni újjáépítésére felajánlott segélyt a szovjet érdekszférába tartozó közép- és kelet-európai országok Moszkva utasítására nem fogadhatták el, így az csak Nyugat-Európára korlátozódott. Az OEEC első elnöke az európai integráció elkötelezett híve, az Európai Mozgalom egyik tiszteletbeli elnöke, a belga Paul-Henri Spaak lett. A 16 nyugat-európai ország (valamint 17-dikként Nyugat-Németország nevében a megszállóhatalmak) részvételével megalakult szervezet a Marshall-terv végével nem oszlott fel, hanem 1961-ben átalakult a világ legfejlettebb piacgazdaságait tömörítő laza kormányközi szervezetté (Organization for Economic Cooperation and Development, OECD), amelynek jelenleg 30 tagja van, közöttük 1996 óta Magyarország is.
A következő lépés a nyugat-európai intézményépítés során az Európai Tanács megalakítása volt. Az 1948 májusában megtartott hágai Európa-konferencia  eredményeként még abban az évben létrejött az Európa Mozgalom, majd 1949. május 5-én, Londonban, Európa egységének előmozdítására megalakult az Európa Tanács (ET). Az elsősorban emberi jogi, valamint kulturális és társadalmi kérdésekkel foglalkozó szervezetet 10 ország (Belgium, Dánia, Franciaország, Hollandia, Írország, Luxemburg, Nagy-Britannia, Norvégia, Olaszország és Svédország) hozta létre, székhelye Strasbourg lett. Fő intézményei a Miniszteri Bizottság, a Parlamenti Közgyűlés, a Főtitkár vezette Titkárság, valamint az Emberi Jogok Európai Bírósága. Az ET tagállamai által elfogadott egyik első és máig rendkívül fontos dokumentum az Emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló 1950-es Római Egyezmény, amelyhez a később további kiegészítő jegyzőkönyveket csatoltak. Az ET az idők során jelentősen hozzájárult Európában az alapvető emberi s kisebbségi jogi normák kialakításához, valamint az ifjúság és a kultúra védelméhez, illetve e területeken a tagállamok közötti együttműködés megerősítéséhez, azonban struktúrájából és hatásköreiből adódóan – az OEEC-hez hasonlóan – nem aspirálhatott egy jövőbeni föderális Európa kialakításában játszott központi szerepre. Ugyanakkor éppen az a lazább felépítés tette lehetővé, hogy az 1989-es változások és a kétpólusú világrend összeomlása után a volt szocialista országok rövid időd belül sorra az ET tagjaivá válhattak.
Az említett gazdasági és politikai szervezetek alapítása mellett a legjelentősebb fejlemény a NATO létrejötte volt. 1949.áprilisában az Egyesült Államok vezetésével biztonságpolitikai-védelmi szervezetként megalakult az 
Észak-atlanti Szerződés Szervezete (North Atlantic Treaty Organization, NATO), amelynek legfőbb célja tagállamai védelmének biztosítása volt a Szovjetunióval szemben. A szerződést Washingtonban írták alá az alapítók: az Egyesült Államok, Kanada, Izland, Norvégia, Dánia, Olaszország, Portugália, valamint a Brüsszeli Szerződés tagállamai. Ez utóbbit Nagy-Britannia, Franciaország, Belgium, Hollandia és Luxemburg kötötték 1948-ban – azzal a céllal, hogy a gazdasági, szociális és kulturális együttműködésen túl egy esetleges külső (német) agresszió ellen közösen lépjenek fel. A NATO eredeti célja 1989 után elavult, de a szervezet “egypólusú” védelmi-katonai szövetségként fennmaradt, sőt közép- és kelet-európai terjeszkedése (Magyarország 1999 óta tag), illetve Oroszországgal és Ukrajnával kialakított partneri viszonya, valamint a 90-esévekben játszott (elsősorban válságkezelő, béketeremtő, békefenntartó) szerepe igazolta létjogosultságát – de egyben új kihívások elé is állította a szövetséget.
A fokozatosan kiépülő nyugat-európai, illetve transzatlanti struktúrák mellett a kontinens keleti felén is létrejöttek a Szovjetunió vezetésével megalakított gazdasági és biztonságpolitikai szervezetek. 1949 elején Moszkvában megalakult a Kölcsönös Gazdasági Segítségnyújtás Tanács (KGST), amely egy tervgazdaságon alapuló, felülről irányított “szervetlen integráció” modelljét rögzítette a következő 40 évre a SZU és az európai szocialista országok között. Hat évvel később, 1955-ben megalakult a Varsói Szerződés, amely pedig a SZU és szatellit országai (_Lengyelország, Csehszlovákia, Magyarország, Románia, Bulgária és Albánia) közötti katonai szövetséget teremtette meg. Még az év szeptemberében a “szuverén” államként elismert NDK is csatlakozott a szervezethez. A Varsói Szerződés egyben a jogi alapját is megteremtette annak, hogy a szovjet megszálló csapatok “ideiglenesen” a térség országaiban maradjanak. Az 1989-es történelmi fordulat után azonban mindkét szervezet – jogutód nélkül – megszűnt, és a korábbi tagok az euroatlanti szervezetek felé fordultak.
1951-1958: AZ EURÓPAI INTEGRÁCIÓ ALAPJAI
A kormányközi alapokon működő intézmények kialakulása ellenére Nyugat-Európa továbbra is megosztott maradt, hiszen az egyik legégetőbb kérdést, a német-francia megbékélést egyik szervezet sem garantálta (annál is kevésbé, mert Nyugat-Németország egyik említett esetben sem lehetett alapító tag). A tét nem pusztán a németekkel való megbékélés volt, hanem ezen túlmenően olyan tartós, csak Európára korlátozódó együttműködési forma kiépítése, amely ezt a problémát amerikai segítség / beavatkozás nélkül is képes kezelni. Az NSZK 1949-es megalakulása után, a 40-es, 50-es évek fordulóján tehát e probléma rendezése került előtérbe.
A kezdeményező fél a háborúban a győztesek oldalán harcoló (és ebből az erkölcsi győzelemből adódóan politikai vezető szerepre aspiráló) Franciaország volt, amelynek külügyminisztere, Robert Schuman 1950. május 9-én, a német kapituláció ötödik évfordulóján javaslatot tett a szén- és acélipar együttes felügyeletére, illetve integrálására Nyugat-Németországgal közösen. A felkért francia politikus, Jean Monnet által részletesen kidolgozott tervet 
Konrad Adenauer nyugatnémet kancellár üdvözölte, majd Olaszország és az 1948 óta vámunióba tömörült Benelux államok is jelezték részvételi szándékukat az együttműködésben. A politikai egyetértést követően alig egy év múlva megszületett az Európai Szén- és Acélközösséget (ESZAK, European Coal and Steel Community, ECSC) létrehozó szerződés, amelyet 1951. április 18-án Párizsban e 6 nyugat-európai ország – tehát az NSZK, Franciaország, Olaszország, Belgium, Hollandia és Luxemburg – írt alá, és amely 1952-ben lépett hatályba. Az 50 évre kötött szerződés 2002-ben jár le, így az ESZAK megszűnik, ám annak bizonyos rendelkezései az EU égisze alatt tovább élnek.
Az új szervezet létrejötte minden tagország számára döntő jelentőséggel bírt. Míg a fasiszta múltjától megszabadulni akaró NSZK és Olaszország számára nemzetközi elismerést és diplomáciai “rehabilitációt” jelentett egy ilyen integrációs kezdeményezésben való részvétel (továbbá Németország számára a Ruhr-vidék és a Saar-vidék státusának rendezését is előrevetítette), Franciaország számára az európai politikában betöltött vezető szerep reményét hozta (ellensúlyozandó a viszonylag gyorsan, de nem fájdalommentesen bekövetkező dekolonializáció), a kis Benelux országok pedig kiszolgáltatott geopolitikai helyzetüknek igyekeztek véget vetni a szomszédokkal kötött szoros együttműködésen keresztül. A politikai megegyezést feltehetően az is elősegítette, hogy az integráció elindításának meghatározó egyéniségei (Robert Schuman, Alcide de Gasperi, Konrad Adenauer) azonos politikai platformon álltak: mind kereszténydemokraták voltak.
Fontos megjegyezni, hogy a politikai problémát a felek egy gazdasági ágazat integrálásának eszközével orvosolták, igaz, nem véletlenül esett a választás a szén- és acéliparra, amely köztudottan a hadiipar alapja. Franciaország így ellenőrizhette és megelőzhette Németország esetleges titkos újrafegyverkezését, és intézményesített kapcsolatokon keresztül pedig a régi ellenséggel való hosszú távú békés együttműködés alapjait teremtette meg.
Az ESZAK – vagy közismertebb nevén a Montánunió – különlegessége a korábban alakult szervezetekhez képest annak nemzetek feletti jellegében állt. A központi intézmény ugyanis egy olyan Főhatóság volt, amelyre a tagállamok teljes mértékben átruházták a szén- és acélágazat feletti rendelkezési jogukat, vagyis nemzeti szuverenitásuknak erre a szektorra vonatkozó részét. A Főhatóság rendkívül széles önálló döntéshozatali hatáskört kapott, ami a szén- és acélágazat integrálását illeti. Az intézmény újdonsága abban állt, hogy az a tagállamtól függetlenül, kizárólag a Közösség érdekében járt el, és hozott a tagállamokra kötelező rendelkezéseket. A Főhatóság ugyanakkor nem működött egyedül: rendszeresen konzultált a tagállamokkal, amelyek érdekeiket a Miniszterek Tanácsában képviselhették. Megalakult a nemzeti parlamenti képviselőkből álló tanácsadó Közgyűlés, valamint az ESZAK Bírósága is. Az intézményeknek Luxemburg adott otthont – a Közgyűlés kivételével, amely a kezdetektől Strasbourgban működött. A szupranacionális Főhatóság első elnöke a terv szellemi atyja, Jean Monnet lett. Az ESZAK alapvető célja a szénbányászat, illetve a vas- és acélipar közös felügyelete, valamit a Hatok között a vas- és acéltermékek kereskedelme előtti minden akadály vagy piaczavaró tényező lebontása, a folyamatos ellátás biztonsága, e szektor közös piacának megteremtése volt. A kitűzött célok már 1958-re megvalósultak.
Az alapító atyák szándéka szerint a Montánunió nem önmagért volt cél, hanem az első realista, pragmatikus lépés a jövőben felépítendő európai föderáció felé. 1950. május 9-én elhangzott Schuman-nyilatkozat is ezt támasztja alá:
“ Európa nem fog egy csapásra, egyszeri építés eredményeként létrejönni; azoknak a kézzelfogható eredményeknek a révén születik meg, amelyek előbb a tényleges szolidaritást teremtik meg. Az európai nemzetek összefogása azt igényli, hogy Franciaország és Németország évszázados szembenállása megszűnjön: vállalkozásunknak mindenekelőtt Franciaországot és Németországot kell érintenie. E célból a francia kormány azt javasolta, hogy közvetlenül egy körülhatárolható és döntő fontosságú területen tegyenek lépéseket: a francia kormány javasolja, hogy a francia-német szén- és acéltermelés egészét egy közös Főhatóság alá rendeljék egy olyan szervezet keretében, amely nyitva áll más európai országok előtt is.”
“Ez az indítvány (…) egy, a béke megőrzéséhez nélkülözhetetlen európai föderáció első kézzelfogható alapjait teremti meg.”
Az ágazati integráció sikeres beindulásával egy időben a kimondottan politikai integrálódási tervek azonban meghiúsultak. Először az Európai Védelmi Közösség terve merült fel, amelyet René Pléven, francia miniszterelnök még 1950-ben dolgozott ki (és amelynek akkor a koreai háború kitörése is aktualitást adott). Az eredetileg nemzetek feletti struktúrában elképzelt, igen ambiciózus Pléven-tervet a Hatok külügyminiszterei (bizonyos módosításokkal) 1952-ben Párizsban alá is írták, az 50 évre tervezett szerződés már csak a ratifikációra várt. A francia kezdeményezésű terv nem kevesebbet célzott meg, mint a tagok által felállítandó közös hadsereget, amelyben minden állam meghatározott számú egységgel vett volna részt – közös parancsnokság alatt (a kiképzés nemzeti szinten maradt volna, de a fegyverkezési kérdések közös igazgatása valósult volna meg). Az EVK azonban hamarosan éppen francia ellenálláson bukott meg (a többi ország ekkora már ratifikálta a szerződést!). 
1953-ban De Gaulle tábornok (aki ekkor még nem elnök) nyíltan bírálta a tervet, 1954-ben pedig Édouard Herriot volt miniszterelnök “kampányolt” hevesen a francia nemzetgyűlésben a terv elfogadása ellen. Végül a francia honatyák 319:264 arányban leszavazták az EVK-t, ami így végleg megbukott. Ez egyben a még csak körvonalazódó Európai Politikai Közösség tervének is megadta a kegyelemdöfést. Egy évvel később, 1955-ben az NSZK belépett a NATO-ba, és ezzel a nyugatnémet haderő teljes egészében NATO-parancsnokság alá került.
Talán ez a körülmény is lehetővé tette, hogy végül az EVK helyett egy kevésbé ambiciózus szervezet alakuljon meg. A már említett 1948-as Brüsszeli Szerződést (vagy más néven Öthatalmi szerződést, amely egyébként a franciák és a britek által 1947-ben megkötött Dunkerque-i Szerződés kibővítését is jelentette) 1954-ben úgy módosították, hogy lehetővé váljon az NSZK és Olaszország csatlakozása is. Az így létrejött Nyugat-európai Unió (NYEU; Western European Union, WEU) fő célja a kollektív védelem garantálása volt bármelyik tagot ért fegyveres agresszió esetén. Ugyanakkor a szervezet katonai infrastruktúra nélkül gyengének bizonyult. A NYEU lényegében egy olyan európai biztonságpolitikai egyeztető fórummá vált, amely a rendszerváltás után és különösen az EU védelmi identitásának fokozatos kialakításával elveszítette önálló szerepét – így 2000-ben a tagállamok bejelentették érdemi működésének megszűnését.
Mivel nyilvánvalóvá vált, hogy Nyugat-Európa országai még nem készek a politikai-védelmi egység (unió) kialakítására, a nagy ívű integrációs tervek kudarca után a Schuman által is megjósolt fokozatos építkezés folytatódott. Az ESZAK sikere nyomán, valamint az ötvenes évek látványos gazdasági fellendülésének légkörében a hat alapító ország a folyamatot hamarosan a gazdaság egészére is ki kívánta terjeszteni. Az ún. Béyen-terv már utalt arra, hogy mivel a politikai unió megvalósítása még messze van, az integrációt a közös piac irányában érdemes továbbfejleszteni. Ebben a szellemben rendeztek konferenciát a Montánunió külügyminiszterei az olaszországi Messinában, 1955. júniusában. A konferencián döntöttek az Európai Közös Piac létrehozásáról, valamint az atomenergia terén kialakítandó együttműködésről. A felkért Paul-Henri Spaak vezette bizottság egy éven belül részleteiben is kidolgozta e terveket. Spaak nagy érdeme volt, hogy pragmatikus alapokra helyezte javaslatát, amelyben sem a nemzetekfelettiségről, sem az európai föderáció kialakításáról nem volt szó. Mintegy 10 hónapos előkészítő tárgyalás után 1957. március 25-én Rómában az ESZAK 6 alapító állama aláírta az Európai Gazdasági Közösséget (EGK, később EK; European Economic Community, EEC), illetve az Európai Atomenergia Közösséget (European Atomic Energy Community, EURATOM) megalapozó Római Szerződéseket, amelyek a gyors ratifikációk után 1958.január 1-jével léptek életbe. Az EGK Bizottságának első elnöke a német Walter Hallstein, az EURATOM Bizottságának első elnöke pedig a francia Louis Armand lett. A Közgyűlés, illetve későbbi nevén az Európai Parlament első elnökévé Robert Schumant választották, míg az Európai Bíróság élére a holland Andreas M. Donner került.
Részlet a Római Szerződésből – az EGK alapelvei 2. cikk:
“A Közösség feladata a közös piac kialakításával és a tagállamok gazdaságpolitikáinak fokozatos közelítésével biztosítani a gazdasági tevékenységek harmonikus fejlődését, a folyamatos és kiegyensúlyozott gazdasági növekedést, a stabilitást, az életszínvonal gyors emelkedését, valamint a Közösséget alkotó országok szoros együttműködését.
Az ebből adódó konkrét feladatokat a Szerződés 3. cikke sorolja fel:
a.)	a tagállamok közötti vámok, mennyiségi korlátozások és minden kereskedelemkorlátozó eszköz eltörlése az áruk importjára és exportjára;
b.)	a harmadik (külső) országokkal szembeni közös vámtarifa megállapítása és közös külkereskedelmi-politika kialakítása;
c.)	a személyek, szolgáltatások és a tőke szabad áramlását akadályozó minden tényező eltörlése a tagállamok között;
d.)	közös politika meghatározása az agrárszférában;
e.)	közös politika meghatározása a közlekedés-szállítás területén;
f.)	olyan rendszer kialakítása, amely biztosítja a tisztességes versenyt a közös piacon;
g.)	a tagállamok gazdaságpolitikáinak összehangolása, súlyos fizetésimérleg-romlás orvoslása;
h.)	jogharmonizáció a közös piac megfelelő működése érdekében;
i.)	az Európai Szociális Alap létrehozása a munkahelyteremtés előmozdítása és így az életszínvonal emelése érdekében;
j.)	az Európai Beruházási Bank létrehozása a Közösségen belüli gazdasági fellendülés és az ehhez szükséges új források megteremtése érdekében;
k.)	a tengeren túli országok és területek Közösséghez való társulásának és ezen keresztül a kereskedelem fejlesztésének, gazdasági és társadalmi fejlődésüknek megteremtése.”
Az Európai Atomenergia Közösség fő célja pedig az atomenergia békés felhasználása, a kutatás és a technikai vívmányok elterjesztésének támogatása, a nukleáris biztonság közös normáinak kialakítása, valamint a nukleáris szektor közös piacának kialakítása volt.
Az EGK és az EURATOM végrehajtásához szükséges intézményekről és hatásköreikről természetesen maguk a szerződések rendelkeztek. Így alakult ki egy olyan modell, amelyben a nemzetek feletti integrációt, vagyis a szerződésekből fakadó közösségi érdekeket az Európai Bizottság, az Európai Parlament és az Európai Bíróság képviselik, míg a tagállami érdekek a Miniszterek Tanácsában, illetve a később kialakított Európai Tanácsban jelennek meg. Ebben a modellben a nemzeti és a nemzetek feletti érdekek kiegyensúlyozottabbak, mint a Montánunió esetében, amelynek szupranacionális jellege ha nem is kizárólagos, de jóval erősebb volt.
Az intézményekkel kapcsolatban fontos változás, hogy 1965-ben megszületett az ún. Fúziós (vagy Egyesülési) Szerződés, amely 1967-ben lépett hatályba. Ennek lényege, hogy összevonta a 3 Közösség (ESZAK, EGK, EURATOM) döntéshozó és végrehajtó szerveit: így brüsszeli székhellyel létrejött az Európai Közösségek Bizottsága és az Európai Közösségek Tanácsa. Az Európai Bíróság és a Parlament 1958 óta közös volt, sőt akkortól már a 3 közösség “közlönye” is az Európai Közösségek Hivatalos Lapja néven jelent meg. Annak ellenére, hogy intézményeik egyesültek, a 3 közösség megőrizte önálló jogalanyiságát.
A közösségi döntéshozatal fejlődése során kialakult és megerősödött az intézményi egyensúly, az integrációs érdekeket képviselő, javaslattevő és végrehajtó Bizottság, a tagállamok nevében döntéseket hozó Tanács, illetve a Közösség polgárait képviselő Parlament között, amely a Bizottság felett politikai kontrollt gyakorol, a Tanáccsal pedig egyre több területen alkot jogszabályokat. Mára elmondható, hogy a közösségi döntéshozatal sikere e 3 intézmény hatékony és kiegyensúlyozott együttműködésén múlik. Az intézmények működésének, illetve az általuk hozott döntéseknek a jogszerűségét, valamint általában a közösségi jog egységes értelmezését és érvényesítését az Európai Bíróság felügyeli és biztosítja – így az említett intézményi egyensúly a Bírósággal együtt válik teljessé.
Az EK (EGK) – a világon egyedülálló módon – ún. jogközösség, amely részleteiben kidolgozott önálló jogrendet hozott létre. Ennek egyik alapeleme a szupremácia elve, ami azt jelenti, hogy az alapító szerződések (elsődleges jog), illetve az azok alapján megszületett konkrét jogszabályok (másodlagos jog) elsőbbséget élveznek a nemzeti jogrendszerrel szemben. A közösségi jog elsőbbsége mellett a másik fontos jellemző a közvetlen hatály, amely a közösségi jogszabályok egyes rendelkezéseinek a tagállami bíróságok előtti hivatkozhatóságát biztosítja. A közösségi jog teljes anyagát, vagyis az elsődleges és a másodlagos jogot, a bírósági döntéseket, illetve tágabb értelemben az integrációban kialakult mechanizmusok, közös szabályok összességét az eurozsargon francia szóval acquis communautaira-nek, közösségi vívmányoknak nevezi.
1958-1972: A HATOK KÖZÖSSÉGÉNEK SIKEREI ÉS KUDARCAI
Az európai integráció fokozatosan épült ki, és fejlődése ma is folyamatban van. Az integrálódás vagy a mélyülés fokozatai a következők: szabadkereskedelem-vámunió; közös piac; egységes belső piac; gazdasági és pénzügyi unió; politikai unió. Itt két fontos fogalmat érdemes megemlíteni: a negatív és a pozitív integráció fogalmát, amelyet először Jan Tinbergen, Nobel-díjas holland közgazdász vezetett be. A kereskedelem előtti akadályok – első sorban vámok és mennyiségi korlátozások – eltörlését ugyanis negatív integrációnak nevezzük (csupán meglévő szabályok, akadályok eltörléséről van szó), míg abban az esetben, amikor közös irányítás alatt új, minden tagra kiterjedő szabályrendszer jön létre – pozitív integrációról beszélünk. Az EK keretein belül mindkét módszer jelen van, természetesen a negatív integrációra szervesen épültek rá a közös politikák, szabályok és az ezeket finanszírozó költségvetési rendszer.
Az egymás közötti szabadkereskedelem kiépítése az EK-ban két dologban is különbözött a világban megtalálható más szabadkereskedelmi övezetektől. Először is abban, hogy nem csupán az ipari termékek szabad mozgását korlátozó kereskedelempolitikai akadályokat szüntették meg, hanem kezdettől fogva a teljes körű, vagyis az érzékeny termékekre – elsősorban a mezőgazdaságra – is kiterjedő szabadkereskedelmet célozták meg. Mivel agrárszféra kiemelten érzékenynek minősül, csak egy fokozatosan kiépülő közös agrárpolitika kialakítása tette lehetővé a mezőgazdasági termékek szabad áramlását a Közösségben. A másik jellemző az volt, hogy tulajdonképpen az EK soha nem alkotott külön szabadkereskedelmi zónát, hanem az, az erre ráépülő integrációs fokozattal, a vámunióval együtt jött létre. A vámuniót, vagyis az egymás közötti vámok eltörlését és a külvilág felé egységes vámrendszert a tervezetnél másfél évvel korábban, 1968.július 1-jére sikerült kialakítani, mivel a tagállamok tartani tudták az egymás közötti ipari vámok átlagosan évi 10%-os csökkenését (erre az időpontra egyben a mezőgazdasági termékek vonatkozásában is létrejött a vámunió).
A közös vámhatárok magukkal vonták a közös külkereskedelmi politika kialakításának szükségességét is, hiszen ez a terület immár nem a tagállamok, hanem a Közösség hatáskörébe tartozott – nemzetek feletti szintre emelkedett. A nemzetközi kereskedelmi tárgyalásokon, illetve a Világkereskedelmi Szervezetben ezért az EK-t az Európai Bizottság képviseli. Azonban a nemzeti érdekek ezzel nem halványulnak el, hiszen a testület tárgyalási mandátumát mindenkor a tagállamoktól kapja, sőt ez utóbbiak képviselői a Bizottság vezette tárgyalásokon is jelen vannak. Ezenfelül a Bizottság a letéteményese a Közösség autonóm külkereskedelmi intézkedéseinek (pl.: antidömping- vagy szubvencióellenes eljárás) is.
Az 60-as évek ideje tulajdonképpen a nemzetek feletti politikák kialakításának próbája volt. Az említett közös külgazdasági politika keretében a Közösség az évtizedek folyamán sikeresen alakította ki szerződéses külgazdasági kapcsolatrendszerét a világ legtöbb régiójával. Ezen belül az elsők között szerepelt a Yaoundéi Konvenció, az a speciális társulás, amelyet az afrikai térség fejlődő országaival, az ún. ACP (African, Caribian, Pacific) - országokkal először 1963-ban, majd 1969-ben kötött az EK.
Emellett ekkor alakult ki a közös versenypolitika is. A cél az volt, hogy a közös piacon a gazdaság szereplői – a vállalatok és az államok – egyforma játékszabályok alapján működjenek, illetve ezen szabályok megszegését szankcionálni lehessen. A verseny tisztaságának felügyeletét az Európai Bizottságra bízták, és igen széles jogkörrel ruházták fel.
Harmadikként az agrárpolitikát említhetjük, amely azonban az előző két politikával ellentétben sokkal több konfliktussal és buktatóval alakult ki az évtized folyamán. A szektor érzékenységére utal, hogy a Közösség akkoriban még nettó agrárimportőr volt, és átlagban minden ötödik aktív lakos a mezőgazdaságban dolgozott. Már az indulás is nehéz volt, a tagállamok ugyanis a kitűzött hatásidőig, 1961. december 31-ig nem tudtak megegyezni a mezőgazdasági politika pontos hatókörét illetően. Mivel az új rendszernek 1962. január 1-jétől kellett volna életbe lépnie, a politikusok 1961 szilveszterén “megállították az órát”, és az “agrármaratont” csak 1962 januárjában fejezték be. Döntöttek egy sor mezőgazdasági termék közös piaci rendtartásáról, és a termelés mintegy 85%-át vonták a közös agrárpolitika hatálya alá. Az agrárpolitika alapelvei a termékek közös piaca, a közösségi preferencia és a pénzügyi szolidaritás lettek. A fő cél a belső önellátás garantálása mellett a gazdák megélhetésének biztosítása volt. A választott eszközöknek (ártámogatás, garantált árakon történő felvásárlás, magas vámok, egyéb importkorlátok, illetve az exporttámogatás) azonban komoly piactorzító hatásuk lett, és a rendszer költségigénye évről évre nőtt. Így nem csoda, hogy az Európai Bizottság már 1968-ban reformok bevezetését javasolta.
A Sicco Mansholt mezőgazdasági főbiztosról (aki 1972-1973 között a Bizottság elnöke) elnevezett “Mansholt-terv” lényege a termelékenység fokozása, a korszerűbb, nagyméretű farmstruktúrák kialakításának ösztönzése, az ágazatban foglalkoztatottak arányának csökkentése és a termelőterületek 10%-ának megművelés alóli kivonása volt. A Mansholt-tervet azonban nem sikerült keresztülvinni (ezt EK-szerte, valamint Brüsszelben óriási ellentüntetések nyomatékosították), és az erős agrárlobbi ellenállása miatt később is csak kisebb reformlépésekre került sor – egészen 1992-ig, a Mac Sharry-reform elfogadásáig.
A vámunió megteremtése mellett az EGK alapvető célja az volt, hogy megvalósítsa az áruk mellett a másik 3 “szabadság”, a szolgáltatások, a munkavállalók és a tőke szabad mozgását, valamint a kísérő politikákat (pl.: agrár, közlekedés-szállítás) alakítson ki – ami a közös piac alapvető feltétele volt. Ehhez intenzív jogközelítési, jogharmonizációs folyamatra volt szükség, amelynek keretében a tagok az e téren meglévő akadályokat, az eltérő nemzeti szabályokat megszüntették, vagy “közös nevezőre hozták” – és minderről egy átmeneti időszak után ún. minősített többséggel dönthettek. Ez azonban már nem ment olyan könnyen, mint a vámunió kialakítása, a döntéshozatal akadozott, sőt 1965-ben egy rövid időre meg is bénult. Ennek oka az volt, hogy Franciaország (éppen az integráció kezdeményezője) kb. fél évig bojkottálta a Tanács-üléseket, így tiltakozva a minősített többségi döntés alkalmazása ellen. Ez a kínos közjáték az “üres szék politikája” néven vonult be az integráció történetébe. A patthelyzetet 1966 elején a Luxemburgban tartott találkozón egy kompromisszummal oldották fel, amelynek értelmében ugyan érvényesül a többségi szavazás elve, de ha egy ország nemzeti érdekeinek súlyos sérelmétől tart, kérheti a téma levételét a napirendről, illetve annak újratárgyalását egészen a konszenzus kialakulásáig. A luxemburgi kompromisszum néven ismertté vált politikai nyilatkozat tehát gyakorlatilag vétójogot biztosított a tagországoknak, annak ellenére, hogy a Római Szerződés minősített többséget előíró rendelkezései hatályba léptek. A Közösség így szerencsésen túljutott első látványos politikai válságán, de a kormányközi pártiak, illetve a nemzetek feletti vagy föderális integrációt támogató tagországok konfliktusai innentől kezdve végigkísérik az EK történetét. Tulajdonképpen a mai Európai Unió is e két megközelítés összebékítésének az eredménye, és az ezzel kapcsolatos vita az ezredforduló után is tovább folytatódik.
A politikai nézeteltérések rányomták bélyegüket az EK külpolitikai irányú elmélyítésének kísérleteire is. Franciaország erre vonatkozó nézeteit már néhány évvel korábban, 1961-1962-ben megismerhették a tagállamok – a franciák által beterjesztett Fouchet-tervek kapcsán. Ezek lényege egy kormányközi alapokon szerveződő külpolitikai, védelmi, tudományos és kulturális együttműködés kialakítása lett volna. A Fouchet-tervek bukásának fő oka az abba “beépített” francia vezető szerep, illetve annak a francia (elsősorban De Gaulle-i) meggyőződésnek az elutasítása volt, hogy Nyugat-Európa az Egyesült Államok nélkül is lehet erős. A De Gaulle elnökségével fémjelzett 61-as években éppen ezt az “európai Európa” koncepciót volt hivatott igazolni Franciaország kilépése a NATO hadkötelékéből, az önálló atomfegyver fejlesztése, valamint a brit EK-csatlakozás kétszeri megvétózása az ország szoros amerikai kapcsolatai miatt. Mivel a többi 5 ország egyelőre elképzelhetetlennek tartotta az USA nélkül megvalósítható európai biztonságot, a Közösségben e téren is a kis lépések politikája valósult meg. Először az 1969. decemberi hágai csúcsértekezleten határozták el a tagállamok, hogy külügyminisztereik rendszeres konzultációkat tartsanak fontos külpolitikai döntések kialakítása előtt. A Davignon-jelentés elfogadásával 1970-től beindult az Európai Politikai Együttműködés, ami még nem volt több a külügyekben történő rendszeres kormányközi egyeztetéseknél. A közös biztonságpolitika és védelem kérdése pedig jó időre lekerült a napirendről.
Az 1960-1970-es évek fordulóján a Hatok integrációját nem csak a belső politikai viták hátráltatták, hanem a kedvezőtlen nemzetközi gazdasági hatások is. Az ún. Bretton Woods-i, a dollár köré szerveződő nemzetközi pénzügyi rendszer 1971. augusztusi összeomlása, valamint az 1973-1974-es olajárrobbanás mintegy két évtizedre elhalasztotta a gazdasági és monetáris unió (Economic and Monetary Union, EMU) kialakítását az EK-ban. Ennek terve még 1969-ben, a vámunió sikerétől indítatva merült fel a Közösségben. Az akkori optimizmust jelzi, hogy a Pierre Werner, volt luxemburgi pénzügyminiszter és munkatársai által kidolgozott EMU-tervet a tagállamok 1971.márciusában elfogadták. Ez nem jelentett volna kevesebbet, mint a tagállami monetáris politikák fokozatos harmonizációját, az árfolyamok végső befagyasztását és végül akár a közös pénz bevezetését 1980-ra. A dollár aranykonverziójának felmondásával, illetve drasztikus leértékelésével ugyanakkor a nyugat-európai valuták is válságba kerültek, és ebből a válságból csak évekkel később lábaltak ki. A dollárközpontú árfolyamrendszer összeomlásának fontos hozadéka volt, hogy az a Közösség tagállamait önálló, csak egymás közötti árfolyamrendszer kialakítására késztette. Ez először az ún. valutakígyót (vagyis a közösségi valuták egymás közötti kötött, de kifelé szabad lebegtetését) jelentette, majd 1979-től az Európai Monetáris Rendszer kialakítását tette lehetővé. Az Európai Monetáris Rendszer fő érdemévé vált később, hogy elősegítette a tag-valuták egymás közötti stabilitását, és egyben előkészítette a 91-es évtizedben már valóban kiépülő gazdasági és monetáris uniót.
A pénzügyi krízist gazdasági válság kísérte. A kőolaj-exportáló országok 1973-1974-ben drámai mértékben emelték az olaj árát, ami elsősorban az iparilag fejlett, de nyersanyagban szegény (és jelentős mértékben az OPEC szállításaira rászoruló) Nyugat-Európát sújtotta. Az olajválság egyik legfontosabb hosszú távú hatása a Közösség országaira a gazdaság szerkezetének átalakítása lett. Az elhúzódó inflációval kísért gazdasági recesszió, az olajválságra adott eltérő tagállami válaszok és a szerkezetváltás fájdalmas folyamata visszavetette az integráció lendületét. Megkezdődött az EK kevésbé sikeres időszaka, az ún. “euroszklerózis”, amely több mint egy évtizeden át az integráció lelassulását, dinamikájának elvesztését jelentette.
1973-1980: AZ ELSŐ KIBŐVÜLÉS ÉS AZ EUROSZKLERÓZIS
az EK első kibővülésére csak 1973-ban kerülhetett sor. Az északi kibővülés előzményeként mindenekelőtt Nagy-Britannia integrációs politikájáról kell említést tennünk. Amikor 1946-ban Sir Winston Churchill már említett zürichi beszédében az Európai Egyesült Államok létrehozását javasolta, még csak a kontinensre gondolt, hiszen hazájának egyrészt amerikai, másrészt nemzetközösségi kapcsolatrendszere ebben az időben sokkal erősebb volt. Az 50-es években Nagy-Britannia (csakúgy, mint az Egyesült Államok) pozitív fejleményének tekintette az integráció beindulását, ám nem szándékozott abban tagként részt venni. Maga Churchill, bár élharcosa volt az európai egységnek, a szupranacionális integrációval szemben fenntartásainak adott hangot, ami egyébként a brit magatartást a mai napig meghatározza. Ráadásul a nem rég még világhatalom “brit oroszlán” egyelőre elképzelhetetlennek tartotta, hogy Európa “egyik provinciájává” kelljen válnia.
Éppen ezért a diplomáciatörténet nem éppen elegáns mozzanata, hogy 1950-ben a Schuman Nyilatkozat elhangzása után London gyakorlatilag ultimátumot kapott: döntse el 24 órán belül, hogy kíván-e csatlakozni az ESZAK-hoz. A brit kormány másnap elutasította a belépést. 1957 februárjában a britek jelezték, hogy nem kívánnak részt venni a két új Közösség kialakításában sem. Amikor azonban körvonalazódtak a közös piaci célkitűzések, az abból kimaradó nyugat-európai országok többsége Nagy-Britannia vezetésével 1960-ban megalakította az Európai szabadkereskedelmi Társulást, az EFTA-t (European Free Trade Association), amely az EK-nál sokkal lazább szabadkereskedelmi övezetet teremtett meg. Az EFTA-t alapító Stockholmi Szerződést 7 nyugat-európai ország (Nagy-Britannia, Dánia, Svédország, Norvégia, Portugália, Ausztria és Svájc) írta alá, majd a Hetekhez később csatlakozott Izland (1970), Finnország (1986) és Liechtenstein (1991). Az EFTA-országok közötti iparcikkek szabadkereskedelme 1966-ra megvalósult, egy 1973-as szerződés eredményeképpen pedig 1977-re az EK és az EFTA között is létrejött az iparcikkek szabd áramlása.
A brit külön utas politika ezután azonban megváltozott. Ennek legfőbb oka az volt, hogy Nagy-Britannia belátta: a földrajzilag széttagolt EFTA nem lehet alternatívája az EK keretei között kialakuló vámuniónak és közös piacnak, amely egyébként a britek legfontosabb kereskedelmi partnereit tömörítette. A gazdasági érdek mellett az a politikai megfontolás is közrejátszott, hogy Nagy-Britannia önálló szerepe a világpolitikában csökkent (amit gyarmatai függetlenedése vagy a szuezi válságban játszott szerepe is jelzett). A Harold Macmillan konzervatív párti miniszterelnök vezette Nagy-Britannia 1961-ben, Írországgal és Dániával egy időben beadta csatlakozási kérelmét mindhárom Közösséghez, és 1962-ben Norvégia is hivatalosan jelezte belépési szándékát. A tagjelöltekkel a tárgyalások jó ütemben haladtak, sőt Nagy-Britanniával már a legkényesebb területen, az agrárkérdésekben is sikerült megegyezésre jutni, amikor 1963.január 14-én De Gaulle elnök megvétózta a hajdani szövetséges belépését, arra hivatkozva, hogy az ország “még nem érett” az EK-tagságra. Ugyanebben a hónapban De Gaulle elnök és Adenauer kancellár aláírta az ún. Elysée Szerződést a két tagország közötti szoros gazdasági és politikai kapcsolatokról, amely megalapozta a Párizs - Bonn - tengelyt, vagyis a két főváros közötti integrációs ügyekben történő stratégiai együttműködést.
Nagy-Britannia felvételének elhalasztásával a másik 3 kis ország is “várólistára” került. Mivel Franciaország 1967-ben ismét ellenezte a csatlakozási kérelmét felújító Nagy-Britannia felvételét, világossá vált, hogy mind a 4 ország EK-tagságáról csak De Gaulle elnök távozása és a francia külpolitika megváltozása után lehet szó. 1969 tavaszán De Gaulle lemondott, az új köztársasági elnök pedig Georges Pompidou lett, aki már nem gördített akadályt az északi kibővülés elé. A tárgyalások a 4 tagjelölttel 1970-ben kezdődhettek meg, és már 1972 januárjában Brüsszelben mind a 4 ország aláírta a csatlakozási szerződéseket. Még ebben az évben Norvégiában népszavazás utasította el (53,5%-os arányban) a belépést, így 1973.január 1-jén három országgal bővült az EK kilenctagúra.
A Kilencek összlakossága immár 250 milliót tett ki, és a világkereskedelem 1/5-ét bonyolította. A brit csatlakozással jelentősen nőtt tehát az EK gazdasági súlya, egyben csökkent az EFTA jelentősége. Nagy-Britannia és Dánia belépésével ugyanakkor olyan, a nemzetek feletti integráció iránt szkeptikus országokkal bővült a Közösség, amelyek révén később felerősödnek az EK továbbfejlesztéséről szóló nézeteltérések.
Az 1973-as kibővülés, mint említettük, az integráció válságos időszakában valósult meg. A 70-es évek első felében különösen az agrárkérdésekkel, illetve a közös energiaügyi stratégiával kapcsolatban zajlottak heves viták. Talán éppen az integrációs folyamatok megtorpanása segítette elő, hogy a tagállamok elhatározzák: rendszeresen fognak egyeztetni az államfői és kormányfői szinten. Az Európai Tanácsnak elnevezett fórumról az 1974. decemberi, párizsi csúcsértekezleten döntöttek. Az Európai tanács (amely csak később, az Európai egységes Aktával került be az alapító szerződésekbe) válik a legmagasabb szintű politikai fórummá, azzal a céllal, hogy konszenzussal meghatározza az integráció főbb stratégiai irányait.
A 70-es évek végén az integráció új lendületet vett. Veléry Giscard d’Estaing köztársaságpárti francia elnök  és Helmut Schmidt szociáldemokrata német kancellár javaslatára 1979.január 1-jétől életbe lépett a valutakígyót felváltó Európai Monetáris Rendszer, amelynek 3 alkotóeleme az ECU, az európai árfolyam-mechanizmus, illetve az Európai Monetáris Együttműködési Alap lett. Az ECU, mint kosárvaluta, a tagállamok közötti elszámolási egységként működött, amelyben a nemzeti valuták súlyát a tagországoknak a belső kereskedelmi forgalomban való részesedése alapján határozták meg. Az árfolyam-mechanizmus keretében állapították meg a tagvaluták ingadozási sávját, vagyis az egymáshoz képesti le – és felértékelődésnek maximális értékét. Ha egy valuta ennél nagyobb mértékben eltért – kilenget - , akkor az adott ország az említett együttműködési alaptól is igényelhetett rövid lejáratú hiteleket a nemzeti valuta stabilitásának helyreállításához.
1979-ben az intézményrendszerrel kapcsolatban is fontos változás következett be. Ebben az évben került ugyanis először sor az Európai Parlament képviselőinek közvetlen választására, ami kifejezi a Parlament nemzetek feletti jellegét, és erősíteni hivatott az integráció demokratikus berendezkedését. A döntés sikerét mutatta, hogy a tagállamok szavazópolgárai viszonylag magas arányban (mintegy 61%-ban) járultak a szavazóurnákhoz. A következő 4 közvetlen választáson már egyre kevesebben mentek el szavazni az euro-képviselőkre – annak ellenére, hogy az EP hatáskörei azóta jelentős mértékben nőttek. A közvetlenül választott EP első elnökének Simone Veil-t választották meg.
1979 a jogharmonizációs tevékenység szempontjából is kiemelkedő év. Ebben az évben született meg az az európai bírósági döntés, amely a kötelező követelmények elvének kimondása mellett, közösségi jogszabály hiányában lehetővé tette a tagállami jogszabályok alkalmazását. Később a Bizottság által kölcsönös elismerésként kidolgozott szabályozási technika révén elháríthatók voltak azok a kereskedelmi akadályok, amelyek az eltérő nemzeti szabályokból eredtek. A kölcsönös elismerés értelmében ugyanis a tagállamok nem zárhatták le piacaikat a másik tagállamban jogszerűen gyártott termékek elől. A kölcsönös elismerés a parttalan közös piaci harmonizációs törekvésekben áttörést hozott, 7 évvel később pedig a belső piaci jogharmonizáció felgyorsítását segítette elő, és lehetővé válik az is, hogy ezt a megközelítést a szolgáltatások és a munkaerő áramlásánál is alkalmazzák.
1981-1989: AZ INTEGRÁCIÓ ÚJABB LENDÜLETE, A DÉLI KIBŐVÜLÉSEK ÉS AZ EURÓPAI EGYSÉGES AKTA
Az EK második kibővülése 1981-ben történt meg – egyben ez volt az első és utolsó eset, hogy a Közösség egyszerre csak egy országot vett fel tagjai sorába. Ez az ország Görögország volt, amely különleges geopolitikai helyzetének köszönhette gyors, sőt valójában elkapkodott belépését a Közösségbe. Görögországban 1974 nyarán bukott meg a 7 éve tartó katonai diktatúra, amely során az EK minden kapcsolatot megszakított Athénnal, sőt az 1962-ben életbe lépett görög társult viszonyt, valamint a csatlakozási kérelmet is befagyasztotta. A diktatúra bukását követően, a fiatal demokrácia sikerét támogatandó, újra napirendre került a balkáni ország EK-tagsága. A csatlakozási tárgyalások 1976-ban kezdődtek meg – annak ellenére, hogy a Bizottság negatív országvéleményt terjesztett be a tagállamok elé a görög felkészültséget illetően, és egyelőre nem javasolta a felvételi tárgyalások megindítását Athénnal. Mintegy 3 évi tárgyalás után, majd a ratifikációs folyamat után Görögország 1981-ben vált az EK tizedik tagjává.
A 80-as évek elején folytatódott az “euroszklerózis”, az integráció továbbfejlesztésének tervei többnyire megmaradtak a javaslatok, deklarációk szintjén. Erre példa Francois Mitterrand francia köztársasági elnök 1981-ben tett javaslata az “Európai Szociális Térség” megteremtésére vagy a (német-olasz kezdeményezésű) 
Genscher-Colombo-jelentés nyomán 1983-ban elfogadott Ünnepélyes Nyilatkozat az Európai Unióról, amely utalt a politikai, valamint a gazdasági és monetáris unió kialakítására. A sikerek inkább néhány konkrét, pragmatikus területen jelentkeztek. Például ebben az időszakban sikerült megegyezni a közös halászati politikáról (“kék Európa”), elindították a kutatási és fejlesztési együttműködés keretéül szolgáló EUREKA-programot, és elfogadták a több évre szóló Integrált Mediterrán Programot. Ez utóbbira a déli kibővülés folytatása miatt volt szükség.
A görög csatlakozást ugyanis 5 évvel később Portugália és Spanyolország is követte. A forgatókönyv annyiban volt hasonló, hogy mindkét ibériai ország szintén diktatórikus rendszerből szabadult a 70-es évek közepén, és a demokrácia kiépítését a Közösség a tagság perspektívájával is igyekezett elősegíteni. Érthető egybeesés továbbá, hogy mindhárom országot a jobboldali diktatúrák után baloldali kormányok vitték be a Közösségbe: Görögország Andreas Papandreu, Spanyolország és Portugália pedig Felipe González és Mario Soares miniszterelnöksége alatt nyerte el a tagságát. Ugyanakkor a két újabb, elmaradottabb ország felvétele már nem ment olyan gyorsan, mint a görög belépés. Különösen kemény dió volt a mediterrán mezőgazdasággal rendelkező országok integrálása a döntően kontinentális termékekre koncentráló Közös Agrárpolitikába, miközben a déli gyümölcsök és borok korlátlan bevitele ellen az olasz és a délfrancia termelők már előre tiltakoztak. A tagjelöltek belépése előtt végül sikerült rendezni a Közös Agrárpolitikán belül a gyümölcs, zöldség, olívaolaj, illetve a bor támogatási és felvásárlási rendjét. Hét évi tárgyalássorozat után Spanyolországgal és Portugáliával 1985-ben írták alá a csatlakozási szerződéseket, amelyek 1986.január 1-jétől léptek hatályba. Ekkor emelkedett az EK tagjainak száma 12-re.
Ugyanebben az évben került sor az alapító szerződések első érdemi módosítására. 1985-ben ezt több tényező is elősegítette. Ekkor került a Bizottság élére a francia Jacques Delors, aki rendkívüli dinamizmusával, kitartásával, szakértelmével és az integráció iránti elkötelezettségével nagymértékben hozzájárult ahhoz, hogy az évtizedek óta kitűzött célok valóra váljanak a Közösségben. A francia pénzügyminisztériumban és tervhivatalban (Commissariat du Plan) szerzett tapasztalatai, valamint bankári, szakszervezeti, illetve tudományos múltja egyszerre tette képessé a gazdasági és társadalmi összefüggések megértésére, vezető szerep betöltésére. Ebben az esztendőben az általa vezetett Bizottság – Lord Cockfield bizottságai tagjavaslata alapján – a tagállamok elé terjesztette a belső piaci Fehér Könyvet, amely azonosította azokat a problémákat és hiányosságokat, amelyek a közös piac kialakítását akadályozták. Ebből kiindulva a Fehér Könyv kb. 300 konkrét irányelvjavaslatot tartalmazott a határok nélküli belső piac kialakításához. Ezzel egy időben jelent meg két fontos dokumentum is: az állam és kormányfők megbízásából elkészült Dooge – jelentés, amely az intézményi reformokat sürgette, és az Európai Parlament által publikált Adonino-jelentés, amely a polgárok Európája koncepciót dolgozta ki. Ezek hatására az 1985-ben elkezdődött kormányközi konferencia már nem pusztán Fehér Könyvvel, hanem az alapító szerződések átfogóbb módosításával foglalkozott. Ezen a konferencián egyébként Spanyolország és Portugália már teljes joggal vett részt.
A viszonylag gyors tárgyalások után 1986.februárjában a Tizenkettek aláírták az Egységes Európai Aktát (EEA), amely 1987.július 1-jén lépett életbe. A belső piac terve végül is minden tagállam, még konzervatív és euroszkeptikus Margaret Thatcher vezette Nagy-Britannia tetszését is elnyerte. Nyugat-Európa számára gazdasági környezet is megfelelő volt a piaci liberalizációra, hiszen a 80-as évek első felétől a Közösségben mérsékelt, de kiegyensúlyozott (2-2,4% körüli) növekedés volt tapasztalható. Miután 1979-ben megszületett a kölcsönös elismerés elve, az akadályok lebontása is egyszerűbbé vált.
A szerződés célul tűzte ki az egységes belső piac megvalósítását 1999.december 31-ig. Az eredtei célrendszer, vagyis a 4 szabadság előtti – a kereskedelempolitikai korlátokon túlmutató – akadályok lebontása, és ahol szükséges, jogszabályok harmonizálása változatlan maradt. A különbség Római Szerződéshez képest elsősorban abban állt, hogy világos helyzetet teremtettek a döntéshozatalban – a legtöbb területen kötelezően bevezették a többségi szavazást, kiiktatva ezzel az egyhangú döntések okozta alacsony hatékonyságot - , és konkrét jogharmonizációs menetrendet fogadtak el a Fehér Könyv alapján. Ezzel valóban felgyorsult a döntéshozatal, sőt demokratikusabbá is vált, mivel az újonnan bevezetett együttműködési eljárás révén az Európa Parlamentnek is nagyobb beleszólása lehetett a közösségi jogalkotásban. Egyben a nemzeti parlamentek szerepe is felértékelődött, hiszen a belső piaci irányelvek nemzeti jogba való átültetése a nemzeti törvényhozó fórumokon keresztül történik.
A belső piac kialakításának alapgondolata, hogy annak jelentős jóléti hatásai lesznek, hiszen az áruk és szolgáltatások szabad áramlásával nő a verseny, és így a hatékonyság, ezáltal csökkennek az árak, és bővül a választék, ami kedvez a fogyasztónak. A személyek szabadon mozoghatnak és telepedhetnek le a Közösségen belül, tanulhatnak, munkát vállalhatnak, vállalkozhatnak, illetve tölthetik nyugdíjas éveiket – ami az egyének számára újabb távlatokat nyit meg. A tőke szabad áramlása fontos mind a vállalkozók, befektetők, mind a magánszemélyek számára, ezért szorosan kapcsolódik a belső piac alapelveihez, egyben a monetáris unió egyik feltétele is.
Az Egységes Európai Akta ugyanakkor nem korlátozódott a piaci integráció tökéletesítésére, hanem emellett – nem utolsósorban sikeres spanyol és portugál lobbizás eredményeként – bevezette a gazdasági és társadalmi kohézió elvét is, amely a Közösség elmaradottabb régióinak felzárkóztatását célozta meg. Erre azért volt szükség, mert a 
3 dél-európai ország, valamint korábban Írország csatlakozásával immár 4 olyan tagja lett az EK-nak, amelyekben az életszínvonal jóval a közösségi átlag alatt volt. Ez azt jelentette, hogy a piaci integráció, amit a kezdetekben még 6 viszonylag azonos fejlettségi szinten álló ország indított, a heterogén környezetben nehezebben valósítható meg, hiszen ha eltérő fejlettségű országok nyitják meg egymás előtt piacaikat, az súlyos torzulásokat okozhat. Úgy is lehet fogalmazni, hogy a piaci integráció mellett megjelent a fejlesztési integráció gondolata és célrendszere is.
Ezzel a problémával egyébként már jóval korábban is foglalkozott az Európai Bizottság, de javaslatait a tagállamok akkor nem fogadták el. Az északi kibővülés után is csupán ennyit sikerült elérni, hogy hosszas vitákat követően 1975-re felállították az Európai Regionális Fejlesztési Alapot. Ugyanakkor az új alaphoz nem kapcsolódott valódi regionális politika, a pénzeket a kormányok gyakorlatilag saját beállításuk szerint költhették el. Egy koherens regionális politika jogi alapját tehát az EEA teremtette meg.
A dokumentum rendelkezett továbbá a kutatás- és technológia fejlesztés, valamint a környezetvédelem bevonásáról az integrációs együttműködésbe. A szerződés külön fejezetben szabályozta a külpolitikai együttműködést (Európai Politikai Együttműködés), és röviden a gazdasági és monetáris unióra is utalt.
A szerződésmódosítás fontos, de nem történelmi előrelépés volt az integráció történetében, mivel az alapvető célokon és struktúrákon nem változtatott látványosan. A közös kompromisszumon alapuló szerződés aláírásakor ugyanakkor minden tagország nyertesnek érezhette magát. A pragmatikus britek és dánok a belső piaci liberalizációt és annak várható előnyeit hangsúlyozták, Írország és a déli tagállamok garanciát kaptak a felzárkóztatásra, míg a több – kevésbé föderalista beállítottságú alapító országok mindezek mellett az integráció további mélyítésének biztosítékait látták a szerződésben. Az Európai Parlament szintén támogatta a szerződésmódosítást, hiszen annak jóvoltából jogkörei jelentősen bővültek (az említett együttműködési eljárás mellett például a társulási és csatlakozási egyezmények esetében a hozzájárulási jogot is megkapta). Az Egységes Európai Akta életbelépésével megkezdődött az integráció dinamikus, sikeres időszaka. Elmondható továbbá, hogy ehhez az időszakhoz az integráció történetének egyik legnagyobb bravúrja kapcsolódik: szerencsés módon sikerült összeegyeztetni a mélyülés és a bővülés kihívásait.
A belső piaccal kapcsolatban 3 féle akadályt különböztettek meg, amelyek személyek, a tőke, az áruk és szolgáltatások szabad áramlása előtt álltak. Ezek: a fizikai, a technikai és fiskális (adókhoz kötődő) akadályok – a belső piaci jogalkotás tehát 1987-től e 3 területre összpontosult.
A fizikai akadályok, vagyis a határ- és vámellenőrzések a Közösségen belüli országhatárok esetében 1993.január 1-jével megszűntek, mind személyforgalomra, mind a szállításokra vonatkozóan (ugyanakkor ez csak a közösségi honosokra érvényes, de ezen belül is vannak kivételek). A személyek forgalmával kapcsolatban a belső határok szabad átjárhatóságáról, a külső határokon folytatott ellenőrzések megerősítéséről, valamint közös rendőrségi, bírói és vízumügyi információs rendszer felállításáról egy külön megállapodás is született. Ez a Schengeni Egyezmény, amelyet 1985-ben az NSZK, Franciaország és a Benelux országok kötöttek, majd később fokozatosan csatlakoztak hozzájuk a többi tagállam – Nagy-Britanniát, Dániát és Írországot kivéve. Az egyezmény, amely 1995-ben lépett hatályba, és amely eredetileg az integráción kívüli együttműködést célozta meg, az 1997-es Amszterdami Szerződéssel végül bekerült a közösségi jogba.
A technikai akadályokat elsősorban az alábbi nagy területeken kellett lebontani: az áruk szabad áramlása (vagyis a még fennálló nem vámjellegű korlátok eltörlése a kölcsönös elismerés és a minimumszabályozás révén), a közbeszerzési eljárások összehangolásán keresztül a közpiacok liberalizálása, szabad munkaerőmozgás és szakmák gyakorlása (itt fontos a szakmák, a diplomák kölcsönös elismerése, illetve megfeleltethetősége), a szolgáltatások közös piaca (elsősorban a banki biztosítási szektorban, valamint a szállítási, távközlési és energiaszolgáltatások esetében) és a tőkeáramlás (korlátlan átutalások) szabadsága terén.
Ezeknek az akadályoknak a megszűntetését jogközelítési programmal segítették elő. A belső piaci irányelvek több mint 90%-át sikerült a kitűzött határidőig elfogadtatni, igaz, a nemzeti jogba való átültetés egyenetlenül zajlott / zajlik a tagállamok között, ami zavarhatja a belső piaci működést. Az érdekesség kedvéért érdemes megemlíteni, hogy a közösségi irányelvek nemzeti átvétele éppen az euroszkeptikus Nagy-Britanniában és Dániában a legkiválóbb, míg pl.: az integráció párti Olaszország, vagy Belgium teljesítménye e téren a leggyengébbek közé tartozik.
A fiskális akadályok lényege az adók eltérő mértéke. A piaci integráció révén itt elsősorban az árukat terhelő forgalmi adókról (az ÁFÁ-ról) van szó. A tagállamok azonban úgy ítélték meg, hogy az adókérdés a nemzeti szuverenitás fontos része, ezért (a technikai akadályokkal ellentétben) e területen kizárólag egyhangú szavazással hozható döntés. Mivel ez vétójogot biztosít a tagoknak, igen lassan, nehezen halad előre az együttműködés – az adóharmonizációról még nem beszélhetünk. Továbbra sincsenek egységes ÁFA kulcsok csak minimum – és normál kulcsok legalsó szintjét határozták meg – és jelentősek az eltérések pl.: a kamatjövedelmek, a TB-juttatások és szociális segélyek adóztatása terén, valamit a társasági adók mértékében is – amelyek pedig szintén érintik a belső piacot.
A belső piacot (a meglévő hiányosságok ellenére) az integráció sikertörténetének lehet nevezni. Ha számszerűen nem hozott is akkor hasznot, mint az ún. Cecchini-jelentés előrevetítette, de tény, hogy a 4 szabadság az EK-n belül nagyjából megvalósult, és ezt kimutathatóan pozitívan hatott a növekedésre, az inflációra és a munkahelyteremtésre, és az egymás közötti kereskedelem aránya a Tizenkettek összkereskedelmében pedig (amely a 70-es években visszaesett) a 90-es évek elejére meghaladta a 60%-ot.
Ezzel párhuzamosan a régiókat felzárkóztató politika is sikerrel indult útjára. Az EEA-ból kiindulva 1987-ben Delors bizottsági elnök beterjesztette a tagállamok elé az “Egységes Európai Akta: új határ Európa számára” című csomagtervet, amely reformokat javasolt a költségvetés rendszerében, és már részletesen tartalmazta a regionális fejlesztésre és szerkezetváltásra fordítandó közösségi támogatásokat. Delors elnöknek hosszú viták után sikerült elfogadtatnia a tagállamokkal a költségvetés bővítését, valamint hogy a strukturális kiadások arányának is nőniük kell a költségvetésben – akár az agrárkiadások rovására. A rendkívül feszített tárgyalások és nehéz érdekegyeztetések után elfogadott Delors I. csomagterv keretében 1988-1992 között megduplázták a strukturális műveletekre szánt pénzeket, majd 5 évvel később az 1992.decemberi edinburghi csúcsértekezleten jóváhagyott Delors II. csomagterv alapján 1993-1999 között már (1994-es árfolyamon) több mint 140 milliárd ECU-t lehetett fordítani a strukturális / regionális politikai céljainak megvalósítására. Ezek értelmében a legtöbb pénz a fejlődésben elmaradt régiók megsegítését szolgálta (ahol az 1 főre jutó jövedelem a közösségi átlag 75%-a alatt van), de támogatták az ipari szerkezetváltással küzdő régiókat, a mezőgazdaság modernizációját, a munkanélküliség visszaszorítását, valamint a humán erőforrás fejlesztését is. Az átfogó, többéves fejlesztési terveket a kormányok a régiók bevonásával készítik el (partnerség elve), és a közösségi forrásokhoz önerővel is hozzá kell járulniuk (társfinanszírozás). A Strukturális Alapokból a 4 legkevésbé fejlett ország profitált leginkább. 1994-1999 között Portugália GDP-jének 3,98%-át, Görögország GDP-jének 3,67%-át, Írország GDP-jének 2,89%-át és Spanyolország GDP-jének 1,74%-át tették ki a közösségi hozzájárulások. A támogatásokat a leghatékonyabban Írország tudta felhasználni, a legkevésbé sikeres e téren Görögország volt.
A 80-as évek végén, az integráció dinamikus időszakában ismét felmerült a szociális kérdésekben történő szorosabb együttműködés. A szociális érzékenységű és a szociális párbeszédet EK-szinten is működtető Delors elnök számára a belső piac, amelyen mind a működőtőke, mind a munkavállalók szabadon áramolhatnak, nem maradhatott megközelítően egységes szociális keretfeltételek nélkül. Mivel e téren az Egységes Európai Akta alig szolgáltatott jogi alapot jogközelítésre, a Bizottság 1989 nyarán beterjesztette a tagállamok elé a Dolgozók Alapvető Szociális Jogainak Közösségi Chartáját, közismertebb nevén Szociális Chartát.
A dokumentum olyan fontos alapelveket tartalmazott, mint pl.: jog a méltányos bérhez és a szociális ellátáshoz, a szakképzéshez, a fizetett szabadsághoz és a kollektív bértárgyaláshoz vagy az információhoz, a konzultációhoz, a munkavállalói részvételhez való jog, továbbá a nők és férfiak egyenlő esélyeinek megteremtése, a kiskorúak, az idősek és hátrányos helyzetűek munkaerő-piaci védelme, az egészségvédelem és a munkahelyi biztonság. Ugyanakkor Nagy-Britannia heves ellenkezése miatt 1989-ben csak 11 ország írta alá a Chartát. Ennek alapját később a Tizenegyek olyan irányelveket fogadtak el, mint pl.: a 13 hetes fizetett gyermekgondozási szabadság, a 48 órás munkahét, a 16 és 18 év közötti korosztály munkaóráinak maximálása, míg a legkevésbé sikeres területek a közös szabályozást illetően továbbra is a munkavállalók jogai, valamint a TB-i kérdések maradtak. A szociális rendelkezések nagy részéért a munkaadók támadták Delorst, míg a szakszervezetek európai szövetsége kevesellte a bizottsági fellépést. Delorsnak azonban be kellett látnia, hogy ennél többet nem tehet nemcsak a kimaradó Nagy-Britannia, hanem a támogató kormányok ellenzése miatt sem, akik a szociális kérdéseket szuverenitásuk fontos, egyenlőre nem feladható részének tekintették. Ezért az évek során tulajdonképpen csak annyi valósult meg a közös szociális szabályokból, amennyi a belső piac működéséhez feltétlenül szükséges volt (többek között a munkahelyi biztonság és egészségvédelem normái, amelyről egyébként az Egységes Európai Akta is rendelkezik).
A belső piac, valamint a gazdasági és társadalmi kohézió megteremtésének programjával egy időben hamarosan ismét napirendre került az EK mélyítése: a kedvező gazdasági környezetben megkezdődtek a gazdasági és monetáris unió előkészületei. A Delors vezette szakértői bizottság jelentése 1989-re készült el, és alapvető megállapítása az volt, hogy a belső piacon megvalósuló korlátlan tőkemozgás csak akkor lesz mentes a spekulációtól és a pénzpiaci zavaroktól, ha a tagok között egységes monetáris politika valósul meg. A szigorú árfolyam-politika az árfolyamok befagyasztását, ezen túl pedig közös pénz bevezetését kell, hogy eredményezze. A Delors-jelentés 3 szakaszban javasolta a gazdasági és monetáris unió megvalósítását, és előrevetítette, hogy egy évtized alatt valósággá válhat a közös fizetőeszköz bevezetése. Bár Nagy-Britannia jelezte, hogy a jövőben nem kívánja feladni nemzeti valutáját, nem gördített akadályt az EMU kialakítását célzó tárgyalások elé.
Az 1989-1990-ben bekövetkezett történelmi változások miatt ugyanakkor nyilvánvalóvá vált, hogy az 1990-ben összehívott kormányközi konferencia nem foglalkozhatott kizárólag a monetáris unióval: a politikai unió kérdése is napirendre került. Mindez természetesen már egy újabb, átfogó szerződésmódosítás igényét vetette fel. 
1990-1994: A KÉTPÓLUSÚ VILÁG MEGSZŰNÉSÉRE ADOTT EURÓPAI VÁLASZ: AZ EURÓPAI UNIÓ LÉTREJÖTTE
Az 1980-1990-es évek fordulóján a Közösség lényegében 3 nagy, egymással is összefüggő kihívással találta magát szemben: ezek a német újraegyesítés, a keleti kibővülés, valamint az EK új világrendben betöltendő szerepének a meghatározása voltak.
A berlini fal leomlásával egy több mint 40 éves világrend omlott össze, és a kétpólusú világ megszűnésével azok a körülmények is megváltoztak, amelyek között az integráció elindult. Immár nem volt ideológiai vagy biztonságpolitikai oka a kontinens kettéosztottságának és ez elsőként Németország újraegyesítésekor vált nyilvánvalóvá. Azonban az ország 1990-es egyesítésekor megnövekedett súlya nyomasztóan hatott a többi tagországra, elsősorban Franciaországra. Mivel Németország mindenképpen biztosítani akarta partnereit az ország töretlen integrációs elkötelezettségéről, és Franciaország is csak így látta elfogadhatónak a 82 milliós állam új szerepét Európa közepén – ezek a körülmények kedveztek az integráció föderális irányú továbbfejlesztésének (ezen belül konkrétan a közös pénz bevezetésének, ami a német gazdaság erejét szimbolizáló márka “beolvasztását” is jelentette). Ehhez járult Párizs – Bonn – tengely töretlen működése is: a szocialista Francois Mitterand köztársasági elnök és a kereszténydemokrata Helmut Kohl kancellár személyes jó viszonya, ami már a két vezető politikus 
1981-es, illetve 1982-es hatalomra jutása óta alakult ki.
A másik fontos kihívás a keleti kibővítés perspektívája volt. A szovjet rezsim alól felszabaduló és a demokrácia, valamint a piacgazdaság útjára lépett közép- és kelet –európai országok egyik legfőbb célja hamarosan az EK-tagság elérése lett, a Közösség tehát nem hagyhatta válasz nélkül a fiatal demokráciák belépési szándékát.
Mindezek mellett a Közösség a globalizálódó világban a gazdasági egység mellett a politikai identitás kialakítására is törekedhetett – az egypólusú világban ugyan is az EK, mint “gazdasági óriás, de politikai törpe” szerepe tarthatatlanná vált.
Ezekre a kihívásokra a Tizenkettek a gazdasági és a monetáris unió, valamint a politikai unió kialakításának szándékával reagáltak (illetve helyesebb úgy fogalmazni, hogy a Tizenkettek többsége, hiszen Nagy-Britannia több ponton sem támogatta ezt a fejlődési irányt, és később Dániának is újra kellett tárgyalnia az Európai Uniós Szerződés bizonyos rendelkezéseit).
Ebben a kontextusban indult az 1990-es kormányközi konferencia, amely egyértelműen a mélyítés mellett tette le voksát, még mielőtt a Közösség akár a fejlett EFTA-országokkal, akár később egyes volt szocialista országokkal bővült volna. Az egyik fő érv az volt, hogy az integráció az események “viharában” nem mélyül tovább, hanem megáll a belső piac szintjén, akkor az esetleg szétfolyhat, és – ki tudja hány taggal – egy nagy piacot eredményez ugyan, de az európai gondolat ebben feloldódna – elvesztené történelmi és eszmei jelentőségét. Ezért az integráció megerősítéseként fontosnak találták a belső piacra ráépülő gazdasági és pénzügyi unió megteremtését, valamint az integráció politikai dimenziójának kialakítását. A közös kül- és biztonságpolitika kialakításának tragikus aktualitást adott a kibontakozó Jugoszláv válság, valamint az Öböl-háború is, a belbiztonság megerősítése pedig a határok megnyitása és ezzel összefüggésben a közös határellenőrzés, valamint a közös bűnüldözés igénye miatt vált fontossá.
A gazdasági és monetáris integrációról, valamint a politikai együttműködési területekről két egymással párhuzamos kormányközi konferencián tanácskoztak a tagállamok képviselői, majd 1 évi tárgyalás után sor került az alapító szerződések második érdemi módosítására – sőt, tulajdonképpen az integráció új alapokra helyezésére. A Tizenkettek 1991 decemberében a hollandiai Maastricht történelmi szépségű városában elfogadták, és 1992 februárjában aláírták az Európai Uniós Szerződést (EUSZ) vagy más néven a Maastrichti Szerződést, amely az Európai Uniót 3 ún. pillére helyezi.
Az első pillér a gazdasági, vagyis a szupranacionális integrációt foglalja magában és tartalmazza a három Közösséget – ezen belül az EGK-t Európai Közösséggé nevezi át (jelezve, hogy a piaci integrációnál jóval többről van szó). Az EUSZ rendelkezik többek között az európai polgárságról, ami az EU bármely országából egy másik országba áttelepülő polgárának politikai jogot biztosít. A belső piac hatékonyabb működése érdekében a szerződés kitér a transzeurópai infrastruktúrahálózatok fejlesztésének fontosságára is (amelyek azonban nem kizárólag közösségi forrásokból kívánnak megvalósulni). Az általános infrastruktúra-fejlesztés mellett a szerződés kiemelten kezeli a 4 legkevésbé fejlett ország (Írország és a 3 dél-európai ország) felzárkózását, és felállít számukra egy külön pénzalapot, a Kohéziós Alapot. A Kohéziós Alapból elsősorban környezetvédelmi és infrastruktúra-beruházásokat hajthatnak végre a kedvezményezett államok, a végső cél pedig ezeknek az országoknak felkészítése a monetáris unió harmadik szakaszára – a közös pénz bevezetésére. Az első pillérben továbbá megjelentek egy leendő közös vízumpolitika alapelemei is, de a határellenőrzéssel és a személyek fogalmával kapcsolatos kérdések döntő része a harmadik pillérbe került. Fontos újítás, hogy a Maastricht integrációs elvként bevezeti a szubszidiaritást, amely az EU és a tagállamok közötti észszerű hatáskörmegosztást írja elő. A szubszidiaritás elvéhez kapcsolható a szerződésnek a Régió Bizottsága (konzultatív testület) megteremtéséről szóló rendelkezése is, amely utal a régiók helyzetének megerősödésére és az integrációban betöltött szerepük felértékelődésére. Új közösségi együttműködési területként jelenik meg a fogyasztóvédelem, az iparpolitika vagy az oktatás és a kultúra is. Intézményi szempontból kiemelendő, hogy az Európai Parlament szerepe tovább erősödik az ún. együttdöntés eljárás révén, amelynek értelmében az EP a Tanáccsal majdnem egyenrangú döntéshozó féllé válik egy sor (elsősorban a gazdasági integráció területére vonatkozó) kérdésben. Az első pillér (vagyis a Közösség) legfontosabb újítása természetesen a gazdasági integráció továbbfejlesztése a gazdasági és monetáris unió – végső soron a közös pénz legkésőbb 1999-es bevezetése – irányába. Az EMU menetrendjét, intézményes, illetve gazdasági, valamint monetáris feltételeit a szerződés rendkívül precízen határozza meg.
A második pillér a közös kül- és biztonságpolitika jog alapjait teremtette meg, lehetővé téve az EU külpolitikai identitásának kialakítását. A közös külpolitika célja “Az Unió alapvető érdekeinek és függetlenségének, valamint integritásának védelme, az Egyesült Nemzetek Alapokmánya alapelveinek megfelelően; az Unió és tagállamai biztonságának minden módon való erősítése; a béke megőrzése és a nemzetközi biztonság erősítése az ENSZ Alapokmányában foglalt alapelveknek, a Helsinki Záróokmányban foglalt alapelveknek és a Párizsi Charta célkitűzéseinek megfelelően, ideértve a külső határokra vonatkozókat is; nemzetközi együttműködés előmozdítása; a demokrácia és a jogállamiság fejlesztése és erősítése, valamint az emberi jogok és alapvető szabadságjogok tiszteletben tartása”.
Az EU mindezek érdekében a nemzetközi politikai eseményekkel kapcsolatban közös álláspontot fogadhat el, illetve közös fellépésről dönthet. A szerződés szövege utal a közös biztonságpolitika mellett a közös védelmi politika kialakítására is, amely idővel elvezethet a közös védelem megteremtéséhez. Ez utóbbi téren a szerződés a 
Nyugat-európai Uniót említi mint az EU védelmi fejlődésének szerves részét, amelyre adott esetben EU-döntések végrehajtását lehet bízni. A szerződés hangsúlyozza, hogy az EU közös biztonsági és védelmi politikája nem sértheti a NATO-tagok kötelezettségeit, és törekedni kell a NATO és az EU közötti összhangra.
A harmadik pillér együttműködést írt elő a bel- és igazságügy területén. Elsősorban az EU külső határain történő ellenőrzések, az EU-n belüli tartózkodás, a bevándorlás, a menekültügy, valamint az igazságszolgáltatás, a bűnüldözés (elsősorban a kábítószer-kereskedelem, terrorizmus, embercsempészet elleni harc) és a vámügyek területén szólítja fel a tagállamokat együttműködésre, tevékenységeik összehangolására.
E két utóbbi pillért kormányközi alapokra helyezték, mivel e kérdések közösségi szintre emelésében nem volt egyetértés a tagállamok között – pontosan emiatt volt szükség a “pillérszerkezetre”. Nyilvánvaló volt ugyan is, hogy ezekben a politikailag érzékeny kérdésekben a tagállamok többsége (ellentétben a gazdasági és a monetáris kérdésekkel) egyelőre nem hajlandó szuverenitásáról lemondani, vagy azt jelentősen korlátozni. A kormányközi együttműködés lényege, hogy az nem céloz meg teljes körű jogharmonizációt, csupán az együttműködés kereteit alakítja ki, amelyben alapelvként megmarad a Tanácsban az egyhangú döntéshozatal, és a közösségi intézmények szerepe a háttérbe szorul.
Az EU tehát e három pilléren a közösségi és a két kormányközi pilléren nyugszik. Mindez természetesen bonyolultabbá tette az integráció struktúráját, ugyanakkor olyan kompromisszumos megoldást tükrözött, ami egyszerre elégítette ki az euroszkeptikus országok igényeit, és hordta magában a föderáció irányába történő továbblépés lehetőségeit.
A Maastrichti Szerződés ratifikációja nem ment könnyen. Németországban pl.: olyan alkotmányos kérdéseket vetett fel, amelyekben a szövetségi Alkotmánybíróság döntését meg kellett várni. Franciaországban népszavazásra került sor, ahol csak igen csekély (51%-os) többséggel fogadták el a szerződést, Dániában viszont a referendum elvetette a Maasrichtot. Emiatt akár zátonyra is futhatott volna az Unió terve, amelyet később egy kompromisszummal oldottak meg, és 1992.decemberében az Európai Tanács mindhárom pillére vonatkozóan elfogadta a dán kormány speciális feltételeit. Ezekkel a feltételekkel a második népszavazáson Dánia szavazópolgárai már az EUSZ elfogadása mellett döntöttek. A várhatóan hasonló helyzetet Nagy-Britannia már a szerződés tárgyalásakor megelőzte: ún. opt-out záradékot kért, ugyanis a monetáris unióval kapcsolatban, és a harmadik pillére vonatkozóan is jelezte fenntartásait, amelyeket így még időben beépítettek a dokumentumba. A brit konzervatív kormányzat ellenállásán múlt továbbá, hogy az említett 1989-es Szociális Charta nem válhatott az acquis részévé.
A ratifikáció problémák arra utaltak, hogy az ambiciózus szerződés olyan irányt szabott az integrációnak, amit az EU polgárai már nem tudtak követni és egyértelműen támogatni. Ezért a 90-es évek közepétől a “polgárközeli Európa” megteremtése vált az EU egyik leggyakrabban hangoztatott céljává. A Maastrichti Szerződés végül is 1993.november 1-én lépett hatályba, és ezzel az integráció minőségileg új szakaszába lépett.
A maastrichti célkitűzéseket és az integráció lendületét a 90-es évek elejének gazdasági visszaesése, a tartósan magas – az EU átlagában 10% fölötti – munkanélküliség, valamint az 1992-1993-as valutaválság némileg visszavetette. A recesszió miatt ugyanis több tagállam valutája leértékelésére és az árfolyam-mechanizmus
+/- 2,25% sávjából való kiléptetésére kényszerült. Mindez a rendszer összeomlásával fenyegetett – éppen a monetáris unió második szakaszának beindulása előtt. Az árfolyamrendszert végül egy politikai döntéssel mentették meg: 1993.augusztusában a tagállamok elfogadták a lebegtetési sávok +/- 15% kiszélesítését. Ezzel minden valuta a rendszerben maradhatott (az angol font azonban nem lépett vissza), és lehetővé vált, hogy a válság után a valuták hamarosan visszatérjenek a szűk sávba.
A gazdasági válságra Delors vezette Bizottság 1993-ban egy programcsomag-javaslattal reagált. A Növekedésről, versenyképességről és foglalkoztatásról szóló Fehér Könyv keynessianus módszerekkel, közösségi és tagállami beavatkozással javasolta orvosolni nemcsak a belső recessziót, de a nagy versenytársaktól, az USA-tól és Japántól, illetve a délkelet-ázsiai térségtől való gazdasági, műszaki-technológiai lemaradást is. A dokumentum hatalmas beruházásokra tett javaslatot elsősorban a közlekedési infrastruktúra, az energiahálózatok, a távközlés, az informatika és a biotechnológia területén, a munkanélküliség csökkentésére továbbá a részmunkaidő gyakoribb alkalmazását és az átképzések ösztönzését, valamint a TB-i terhek mérséklését javasolta. Bár a tagállamok elvben támogatták a Fehér Könyv ajánlásait, a gyakorlatban nem sok minden valósult meg belőle – nem utolsó sorban azért, mert a nagy kiadások a költségvetési fegyelemre vonatkozó maastrichti EMU-kritériumot veszélyeztették volna, a szociális kérdésekben pedig a kormányok továbbra is fenntartották önálló döntési jogukat.
A belső piac kiteljesítéseként és az 1993-as az árfolyam-mechanizmus válságának megoldása után, 1994-ben megkezdődhetett a gazdasági és monetáris unió második szakasza (az első a belső piacon a tőke szabad áramlásának megteremtése volt), amelynek során 1994.január 1-jén, Frankfurtban felállították az Európai Monetáris Intézetet, amelynek elnöke magyar származású belga állampolgár Alexandre Lámfalussy lett. Az Európai monetáris Intézet (EMI) elősegítette a tagállamok központi bankjainak együttműködését, és fő feladata volt annak figyelemmel kísérése, hogy nemzeti szinten megvalósul-e a független monetáris politika. Az EMI továbbá jelentéseket és ajánlásokat készített a tagállamok felkészültségéről, vagyis az inflációra, a kamatokra, az államháztartás belső és külső egyensúlyára, valamint az árfolyam-stabilitásra vonatkozó konvergencia-kritériumoknak való megfelelésükről. Az Intézet 1998.július 1-jén átadta helyét az Európai Központi Banknak, amelynek élére – hossza viták után – a szigorú monetáris politika híve, a holland Duisenberg került. A második szakasz végén, 1998.december 31-én véglegesen befagyasztották az átváltási árfolyamokat – ekkor rögzült az adott nemzeti valuta euróban kifejezett értéke. a gazdasági és monetáris unió harmadik szakasza 1999.január 1-jén kezdődött el, amikortól a nemzeti valuták csupáncsak mint az euró fizika megjelenési formái léteztek. A harmadik szakasz utolsó fázisa 2002.február 28-ig tartott, amikor végleg bevonták a nemzetközi valutákat, és az euró vált a tagok kizárólagos fizetőeszközévé. A monetáris unió harmadik szakaszában megszűnt a nemzeti monetáris politika, és az nemzetek feletti szintre – az Európai Központi Bank kizárólagos hatáskörébe került. Az egységes pénzt használó államok gazdaságai azonban továbbra is különbözőek, ami növeli az euró stabilitásával kapcsolatos kockázati tényezőket. Ugyanakkor a gazdaságpolitika alapvető elemei (adópolitika, szociálpolitika, stb.) nemzeti szinten maradtak – ezekről a tagállamok az ECOFIN Tanácsban egyeztetnek rendszeresen.
A 15 tagállam közül 1999-ben csak 11 lépett be az euroövezetbe. Ezek: Németország, Franciaország, a Benelux államok, Ausztria, Finnország, Portugália, Spanyolország, Olaszország és Írország voltak. Nagy-Britannia, Dánia és Svédország egyelőre nem szándékozik, míg Görögország nem volt képes betagozódni a monetáris unióba. A tényszerűség kedvéért meg kell jegyezni, hogy az eurozónát alapító országok többsége valójában nem teljesítette maradéktalanul a kritériumot, de a Maastrichti Szerződés értelmében az értékek felé történő folyamatos közelítést is figyelembe vette az Európa Tanács, amikor 1998 tavaszán meghozta a 11 ország részvételéről szóló politikai döntést. Mivel azonban Maastrichti Szerződés csak a kritériumok eléréséről és nem azok folyamatos betartásáról rendelkezett, az euró jövőbeni stabilitását leginkább szem előtt tartó Németország javaslatára a Tizenötök 1997-ben elfogadták a Növekedési és Stabilitási Paktumot, amely a fiskális szigorra helyezte a hangsúlyt, és szankciókat helyezett kilátásba azon tagállamok esetében, amelyek akár csak 0,1% ponttal is növelik államháztartási hiányukat a megengedett – 3%/GDP értékhez képest. Időközben egyébként Görögország mutatóit is megfelelőnek ítélték, így ez az ország tizenkettedikként2001.január 1-jétől tagja az euroövezetnek. 
A Maastrichti Szerződés a mélyülést politikai irányban is megalapozta, de az évtized során egyértelműen kiderültek a kormányközi módszer korlátai. A közös kül- és biztonságpolitika nem bizonyult hatékonynak, ami különösen Jugoszlávia szétesése során vívott véres háború során derült ki a bel- és igazságügyi együttműködés sem indult sikeresen, bár a schengeni rendszer kiépült, de a mai napig nem alakultak ki a vízum-, bevándorlási, menekültügyi vagy letelepedési politika közös normái és a közös bűnüldözés területén is csak óvatos előrelépések történtek (pl.: az Europol felállítása).
1995-2004: AZ EFTA-KIBŐVÜLÉS ÉS AZ ÚJABB SZERZŐDÉSMÓDOSÍTÁSOK
A kétpólusú rendszer összeomlásával a semleges országok számára felértékelődött az EK-csatlakozás lehetősége, és a norvég parlament is nagy többséggel a tagsági kérelem mellett szavazott. Így 1989-ben Ausztria, 1991-ben Svédország, 1992-ben pedig Finnország és Norvégia nyújtotta be csatlakozási kérelmét az EK-hoz. Mivel a Közösség az EU létrehozása előtt nem kívánta a bővítési folyamatot elindítani, az EFTA-országok számára egy magas szintű társulásról – gyakorlatilag a belső piac kiterjesztéséről – kezdeményeztek tárgyalásokat. 1992-ben az EK és az EFTA képviselői aláírták az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodást, amely 1994-ben lépett életbe. A szerződést egyedül Svájc nem ratifikálta, így ma az EGT-t az EU és három EFTA-ország (Norvégia, Izland, Liechtenstein) alkotja.
A Maastrichti Szerződés aláírásával azonban már megnyílt az út a csatlakozási tárgyalások megkezdése előtt, amelyeket 1993.február 1-jén nyitottak meg. Mivel az acquis átvételének jelentős részét (négy szabadság, versenypolitika, stb.) már az EGT keretében megtárgyalták a felek, a teljes jogú tagság feltételeiről kb. egy év leforgása alatt sikerült megegyezni. Az EFTA-országok közül Svédország, Finnország és Ausztria esetében a legnehezebb kérdések közé tartozott a közös kül- és biztonságpolitikába való betagozódás, Ausztriában továbbá az alpesi tranzitforgalom szabályozása, Svédország és Finnország esetében az állami alkoholmonopólium, Norvégia esetében pedig a halászat. Végül minden kérdésben (leginkább az új tagoknak kedvező) kompromisszum született. A négy szerződés ratifikációja viszonylag gyorsan zajlott le. Legutolsóként Norvégiában rendeztek népszavazást, mintegy kizárva a szomszéd skandináv országok polgárainak véleményét. A pozitív eredményű referendumok azonban nem hozták meg a várt lélektani hatást: Norvégia szavazópolgárai immár másodszor utasították el az ország EU-tagságát.
Az újabb kibővülésre végül 1995.január 1-jével került sor, amikor Ausztria, Svédország és Finnország vált az EU teljes jogú tagjává – így 15-re nőtt a tagok száma. A Tizenötök a világ legnagyobb gazdasági egységét képezik. Az EU 1995-ben a Föld lakosságának 7%-val (368 millió) a világ GDP-jének 23%-át állította elő, a világkereskedelemben 19%-kal részesedett. Az EU-ban az életszínvonal  (az 1 főre jutó nemzeti jövedelem alapján) az USA, Japán és Kanada után a legmagasabb a világon.
Az EFTA-országok zökkenőmentes csatlakozása után ismét a belső reformok kerültek előtérbe. Maga a Maastrichti Szerződés előrelátóan rendelkezett egy 1996-ban összehívandó kormányközi konferenciáról, amelynek fő feladatát elsősorban a szerződés két új pillérének felülvizsgálatában, valamint az intézmények hatékonyabbá tételében jelölte meg. Az 1996-ban Torinóban megnyitott kormányközi konferencia fő témája valóban a kormányközi pillérek reformja volt, emellett napirendre került az integráció “polgárközelibbé” tétele, valamint az intézményrendszer és a döntéshozatal felülvizsgálata is. A kormányközi konferencia ugyanakkor az EU egyik igen problematikus időszakában zajlott: 1996 márciusában kitört a kergemarhakór Nagy-Britanniában, amelynek következménye az volt, hogy az Európai Bizottság azonnali exportembargóval sújtotta a brit marhahúst (mind az EU-n belül, mind azon kívül). Ez nyilvánvalóan nem tett jót az amúgy is nehéz tárgyalópartner megnyerésének az intézményi reformokat illetően. A tárgyalások alatt igazából két további nagyon fontos kérdés is elvonta a figyelmet: az euró közelgő bevezetése, valamint az említett magas szinten beállt tartós munkanélküliség problémájának kezelése.
A tárgyalások menetén végül sokat lendített egy jelentős politikai változás: Nagy-Britanniában az 1997-es választásokon 18 év konzervatív vezetés után a Munkáspárt győzött, és az új miniszterelnök a fiatal és dinamikus Tony Blair lett. Bár Nagy-Britanniában hagyományosan a baloldalnak is voltak fenntartásai az integrációval szemben (pl.: 1979-ben még a Callaghan-kormány utasította el az akkor induló Európai Monetáris Rendszerhez való csatlakozást), az új kormányfő jóval pragmatikusabb EU-politikát folytatott. Lényegében Tony Blairnek köszönhető, hogy Nagy-Britannia aláírta a szociális Chartát, illetve hogy a foglalkoztatás kérdése felkerülhetett az integrációs együttműködési területek közé.
A több mint 1 évig tartó konferencia eredményeként született meg 1997 nyarán az Amszterdami Szerződés.
Az újabb szerződésmódosítás sok fontos új elemet tartalmaz, ugyanakkor inkább tekintendő a maastrichti folyamat kiteljesítésének, mint önálló, történelmi jelentőségű integrációs szerződésnek. Az amszterdami Szerződés újítása, hogy megerősíti az Unióban az alapvető emberi jogok védelmét (amelyre már Maastricht is utalt), illetve ennek megszegése esetén az érintett tagállam szankcionálásáról rendelkezik. ez fontos továbbvitele a polgárok Európája koncepciónak, amelynek értelmében az EU honosai nemcsak a gazdaság szereplőiként értelmezhetők – mint vándorló munkaerő vagy vállalkozó - , hanem politikai jogokat is kapnak, illetve az EU területén egységesen esnek az alapvető jogok védelme alá. A szerződés további újítása a foglalkoztatás elősegítéséről szóló fejezet, amelyet a 90-es években kialakult tartósan magas munkanélküliség indokolt. Ennek értelmében a cél a tagállamok leghatékonyabb munkaerő-piaci tapasztalatainak kicserélése, közös ajánlások megfogalmazása és elfogadása – mintegy a nemzeti foglalkoztatáspolitikák kiegészítéseként.
A pillérszerkezet, illetve a szigorúan vett kormányköziség jelentős változáson ment keresztül a szerződésben. A második pillérben – amely továbbra is kormányközi alapokon marad – a dokumentum bevezeti a konstruktív tartózkodás elvét, ami lehetővé teszi, hogy ha egy vagy néhány tagállam nem ért egyet az EU-szintű  külpolitikai fellépésével, akkor abból úgy maradjon ki, hogy ebben a többieket nem hátráltatja – ezzel tehát oldódik a vétójog okozta gyakori bénultság. Megegyezés született továbbá abban, hogy az EU külpolitikáját a Tanács Főtitkára személyesítse meg, ami nagy előrelépést jelentett a korábbi (a külvilág számára kevésbé kézzelfogható) rendszerhez képest, amelyben a mindenkor elnökség jelenítette meg az EU külpolitikáját. Az EU külpolitikai képviselője a NATO volt főtitkára, Javier Solana lett.
A harmadik pillér kettéválasztásával az Amszterdami Szerződés lehetővé teszi, hogy a személyforgalommal kapcsolatos belügyi kérdések egy 5 éves időszak után átkerüljenek a közösségi együttműködés területére, és így lényegében csak a nemzetközi bűnüldözés, valamint a vámügy és az igazságügy egyes kérdései maradnak a kormányközi együttműködés keretei között. A cél a “szabadság, biztonság és igazságosság” övezetének kialakítása, ami az EU-ban élők teljes jogbiztonságát, illetve fokozottabb fizikai biztonságát jelenti. Ide kapcsolódik, hogy a Tizenötök beemelték a Schengeni Egyezmény egy részét az EU-, másik részét az EK szerződésbe, ami által az Egyezmény, illetve az ennek keretében kialakult szabályok az acquis részévé váltak (ám abból továbbra is kimarad Nagy-Britannia és Írország, míg Dánia bizonyos fenntartásait is rögzíti a dokumentum). További fontos fejlemény, hogy a munkáspárti Tony Blair brit kormányfő aláírta a Szociális Chartát, amely így szintén a szerződés részévé válhatott.
Az intézményrendszer tekintetében jelentős változás, hogy a szerződés tovább növeli az Európai Parlament hatalmát, és bevezeti a rugalmas integráció elvét is. Ez utóbbi értelmében jogilag is megteremtődik a lehetőség arra, hogy a tagországok egy csoportja (bizonyos szigorú feltételek teljesülése mellett) egy-egy integrációs területen szorosabban is együttműködjön, anélkül, hogy ebben a többiek megakadályoznák (megerősített együttműködés).
Az 1999.május 1-jén hatályba lépett Amszterdami Szerződés számos újítása ellenére azonban nem tartalmazta az intézményrendszer átfogó reformját, így csak részmegoldásokat kínált az EU-kibővülés intézményi kihívásaival kapcsolatban. Ezzel együtt fontos tény, hogy az Amszterdami Szerződés aláírása megteremtette a lehetőségét annak, hogy a tagjelöltekkel (vagy azok egy csoportjával) megkezdődhessenek a csatlakozási tárgyalások.
Mindeközben 1999-ben egy belső válság rázta meg az EU-t. a luxemburgi Jacques Santer vezette Bizottság ugyanis 1999 márciusában lemondásra kényszerült. Ennek előzménye az volt, hogy az Európai Parlament e célra felállított vizsgálóbizottsága közösségi pénzek hűtlen kezelését és nepotizmust állapított meg a Bizottság egyes tagjai esetében. Az Európai Parlament az a testület, amely a Bizottság ellen bizalmatlansági indítvánnyal élhet, azonban a jelentés nyilvánosságra hozatalakor Santer, nem várva meg a parlamenti eljárást, benyújtotta a testület lemondását. Ez először fordult elő az EU történetében, és egyszerre világított rá a belső pénzügyi ellenőrzés szigorításának szükségességére és a Parlament fontos szerepére a döntéshozatali és ellenőrzési folyamatokban.
Bár ez utóbbi tényt az EP akár figyelemfelkeltésnek is szánhatta, az 1999.júniusi – ötödik – európai parlamenti választások az addigi legalacsonyabb (49,5 %-os) részvétel mellett zajlottak. Ezen a választáson egyébként a konzervatív-kereszténydemokrata erők (Európai Néppárt) szerezték meg a legtöbb helyet, átvéve a vezetést a szocialista-szociáldemokrata képviselőcsoporttól. Hagyományosan a harmadik helyet a liberálisok foglalták el, és a negyedik legnagyobb frakció a zöldeké lett. Az EP-választások eredményének érdekessége egyébként, hogy az több országban gyakran az aktuális ellenzékhez tartozó képviselőket részesíti előnyben. A jobboldali megerősödésre 
EP-szinten éppen akkor került sor, amikor a 90-es évek végén a legtöbb EU-tagországot baloldali kormányok irányítottak, említsük akár csak a nagy tagországokat: Franciaországban a szocialista Lionel Jospin, Németországban a szociáldemokrata Gerhard Schröder, Nagy-Britanniában a munkáspárti Tony Blair a miniszterelnök. Az új Parlament 1999 őszén új Bizottság kinevezését hagyta jóvá. Az Európai Bizottság elnöke Romano Prodi, korábbi olasz kormányfő lett, akinek nevéhez köthető Itália belépése az eurózónába.
Talán éppen ezzel az említett baloldali túlsúllyal is magyarázható, hogy 2000 folyamán a tagállamok a korábbiaknál is nagyobb figyelmet fordítottak a gazdasági növekedés mellett a szociális és foglalkoztatási kérdésekre. A portugál elnökség nagy hangsúlyt fektetett az EU gazdasági fellendülésére, az Egyesült Államokhoz való felzárkózásra, ugyanakkor az EU-n belüli munkanélküliség csökkentésére is. A Tizenötök által a lisszaboni csúcsértekezleten kitűzött cél, hogy az EU versenyképesebb gazdasággá váljon, amelyben reális a 3%-os fenntartható növekedés. A tudáson alapuló növekedésnek ugyanakkor elő kell segítenie a társadalmi kohéziót és a munkahelyek teremtését. A Tizenötök célul tűzték ki, hogy 2010-ig felére csökkentik a 18-24 éves fiatalok esetében a nem továbbtanulók számát, és 70%-ra növelik foglalkoztatottsági (aktivitási) arányt a jelenlegi 61%-ról. A francia elnökséget lezáró nizzai csúcsértekezleten elfogadott Szociális Agenda pedig egy olyan ötéves munkaprogramot takar, amely többek között a munka minőségével, a munkaerő-piacról való kizárás, illetve diszkrimináció elleni küzdelemmel, a szociális védelem modernizálásával, a nemek közötti egyenlőséggel és a kibővülésből eredő szociális kihívásokkal foglalkozik. Ezek az erőfeszítések előrevetítik a szociális Európa tervét, amelyet különösen a franciák szorgalmaztak az elmúlt évtizedekben, de amely a gazdasági integrációval ellentétben nem valósult meg igazán az EU-ban. Az 1990-es évek végére, a 2000-es évek elejére azonban a globalizáció és a kibővülés kihívásai is aktualitást adnak az európai szociális és munkaerő-piaci normák kialakításának, ezért ha viták és érdekütközések mellett is, de nem zárható ki az együttműködés további erősödése e téren.
Mint említettük, az amszterdami Szerződés életbelépésével még nem voltak teljes mértékben adottak az intézményrendszeri feltételek az EU kibővítésére, ezért az ún. “amszterdami maradékok” megtárgyalása (a Bizottság létszáma, a tagállami szavazatok újrasúlyozása a Tanácsban, valamint a minősített többség további kiterjesztése) újabb kormányközi konferenciát igényelt.
Az intézményi reformok kialakítására végül a 2000.februárjában megnyitott kormányközi konferencián került sor. A napirenden az említett 3 terület mellett olyan kérdések szerepeltek, mint a kibővült EU-ban a parlamenti helyek elosztása vagy a megerősített együttműködés feltételeinek megkönnyítése. A látszólag formai kérdések mögött természetesen az egyes tagállamok integrációban betöltött politikai súlyának az újrarendezése állt, ami elsősorban a tanácsi szavazatok súlyának megállapításánál merült fel. A hosszas és nehéz tárgyalások után végül a kitűzött határidőre minden napirendi pontban sikerült megegyezni. A 2000.decemberében elfogadott Nizzai Szerződés a korábbiakhoz képest a legkevesebb újítást tartalmazó szerződésmódosítást jelenti, azonban vitathatatlan érdeme, hogy 27 tagú EU-val kalkulálva alakítja át az intézményrendszert és a döntéshozatalt – ami által intézményi oldalról elhárult az akadálya a kibővítésnek. A Nizzai Szerződéssel párhuzamosan a csúcsértekezleten az alapvető Jogok Chartáját is elfogadták. Az egyelőre jogilag nem kötelező érvényű uniós dokumentum magában foglalja az uniós állampolgárok politikai, gazdasági és szociális jogait, valamint új jogokat is tartalmaz (pl.: a környezetvédelem, a bioetika vagy a gyermekjog területén).
Világos ugyanakkor, hogy a Nizzai Szerződésben az EU csak a kibővülés “mennyiségi” kérdéseit tudta rendezni. A rendkívül széles körű mélyítések és a küszöbönálló történelmi jelentőségű kibővítés miatt azonban a tagállamok elérkezettnek látták az időt az integráció minőségi kérdéseinek az újragondolására is. A cél a finalité européenne, vagyis az EU “rendeltetésének” a megfogalmazása, az uniós és a tagállami szintek közötti hatáskörmegosztás tisztázása, az EU hatékonyabbá, demokratikusabbá és polgárközibbé tétele – végső soron az integráció XXI. századi modelljének a kialakítása. Ennek megvalósítására a nizzai Európa Tanács nyilatkozatot fogadott el egy 2004-ben összehívandó újabb kormányközi konferenciáról, amelynek napirendjén mindenekelőtt az alábbiak szerepelnek: az EU és a tagállamok közötti hatáskörök megosztásának a mainál pontosabb meghatározása a szubszidiaritás elvének érvényesítése jegyében; döntés a Nizzában elfogadott Alapvető Jogok Chartája státusáról; a szerződések egyszerűsítése, közérthetőbbé tétele; valamint a nemzeti parlamentek szerepének meghatározása az integrációs szervezetben. Mindez már előrevetíti az EU valódi “alkotmányának” kialakítását. A 2004-es kormányközi konferencia előkészületeit már 2002.februárjában megkezdték, és a vitát minél több résztvevővel, minél szélesebb körben kívánják lefolytatni.
1990-2004: A KELETI KIBŐVÜLÉS
jelenleg összes 10 volt szocialista ország, valamint Ciprus, Málta, illetve Törökország adta be csatlakozási kérelmét az Európai Unióhoz.
A rendszerváltás után a közép- és kelet-európai országok mind gazdasági, mind politikai értelemben a Nyugat felé fordultak, a nyugati üzleti világgal keresték a gazdasági kooperáció lehetőségeit, és az euroatlanti intézményekhez folyamodtak tagsági kérelmeikkel. Bár kialakultak a térségben a regionális együttműködések különböző formát (pl.: Közép-európai Kezdeményezés, Közép-európai Szabadkereskedelmi Megállapodás, stb.), egyértelmű volt, hogy ezek nem lehetnek alternatívái a már létező nyugat-európai szervezetekben elnyerhető teljes jogú tagságnak. Az Európa Tanács vette fel leggyorsabban tagjai sorába a fiatal demokráciákat, majd az OECD, illetve a NATO kezdte meg kibővítését a térségben.
Az EK első lépése a volt szocialista országok felé a PHARE keretében folyósított vissza nem térítendő segélyprogram (ún. technikai segítségnyújtás) volt, amelynek célja a demokrácia és a piacgazdaság kiépítésének támogatása a közép- és kelet-európai országokban. Ezután 1991-1996 között az EK / EU a régió országaival (köztük elsőként Magyarországgal és Lengyelországgal, legvégül Szlovéniával) társulási szerződéseket kötött Európai Megállapodás néven. Ebben a felek kialakították a politikai párbeszéd intézményeit, és aszimmetrikus vámlebontások után a teljes ipari szabadkereskedelmet célozták meg (a szerződések rendelkeztek az érzékeny termékek kedvező kereskedelméről is). A társult országok vállalták, hogy nemzeti jogrendjüket a közösségi szabályokhoz igazítják, az EU pedig kiterjesztette bizonyos programjait ezen országok számára.
A társulási szerződések megkötésekor az EK még nem nyitotta meg a teljes jogú tagság perspektíváját a térség országai előtt – erre 1993-ban, a koppenhágai csúcsértekezleten került sor. A tagállamok ugyanis ekkor deklarálták, hogy számukra is fontos cél a Közösség keleti irányú kibővítése, feltéve, ha a csatlakozni szándékozó államokban megszilárdul a parlamentáris demokrácia, és érvényesül az emberi és kisebbségi jogok védelme, ha működő piacgazdaság van, amely képes lesz állni a versenyt a belső piacon, valamint ha az országban megfelelő szintre jutott a jogharmonizáció. Az EK emellett azt is jelezte: a kibővítés nem törheti meg az integráció lendületét, és arra magának a Közösségnek is fel kell készülnie.
A koppenhágai kritériumok elhangzása után az EU 1994-ben Essenben döntött az ún. strukturált párbeszédről, amely a társult országok kormányainak közvetlen betekintést nyújtott a közösségi döntéshozatalba. 1995-ben pedig a francia elnökség alatt az EU nyilvánosságra hozta az ún. Cannes-i Fehér Könyvet, amely a társult országok számára egyfajta jogharmonizációs útmutatást biztosított.
Eközben, 1994-1996 között mind a 10 társult közép- és kelet-európai ország beadta csatlakozási kérelmét az 
EU-hoz. Ezután az események felgyorsultak: 1996-ban az Európai Bizottság egy rendkívül részletes kérdőívet küldött szét a tagjelölteknek, amelynek megválaszolására csupán néhány hónap állt rendelkezésre. A kérdőíveket kiértékelve a Bizottság 1997-re nyilvánosságra hozta ún. országvéleményeit, és ezek alapján az Európai Tanács 1997.decemberi luxemburgi döntése értelmében 1998 tavaszán hivatalosan is megkezdődött a csatlakozási folyamat. Ezen belül hat országgal: Csehországgal, Észtországgal, Lengyelországgal, Magyarországgal, Szlovéniával és Ciprussal kezdődhettek meg a felvételi tárgyalások, amelyek a közösségi joganyag átvizsgálásával indultak, majd 1998 őszétől már az ún. érdemi tárgyalásokkal – a belépés konkrét feltételeinek a rögzítésével – folytatódtak. Az 1999.decemberi helsinki csúcson a Tizenötök kiszélesítették a tárgyalásokat a többi tagjelölt országgal is, így jelenleg 12 ország tárgyal az EU-val a csatlakozásról.
A tárgyalások 31 fejezetben zajlanak, és elvben minden tagjelölt ország saját felkészültségének megfelelő sebességgel halad a végső megállapodás felé. A tárgyalásokon a felek számára a legnehezebb kérdések közé tartozik a mezőgazdaság, a környezetvédelem, a tőke, illetve a személyek szabad áramlása fejezet, valamint a schengeni határok kiépítése.
A tárgyalások menetével kapcsolatban fontos előrelépés történt 2000.decemberében Nizzában. A tagállamok ugyanis elfogadták az Európai Bizottság új kibővülési stratégiáját, amely a következő 18 hónapra előre meghatározta a csatlakozási tárgyalások menetét. Emellett a tagállamok kijelentették, hogy az arra érett országok akár a tervezetnél gyorsabban is haladhatnak. Az Európai Tanács megerősítette, hogy az EU 2002 végétől készen fog állni az újabb kibővülésre, a 2001.júniusi göteborgi csúcsértekezleten pedig a tagállamok megfogalmazták az EU azon célkitűzését, hogy a legfelkészültebb tagjelöltek már tagként vehessenek részt a 2004-es EP-választásokon.
2001 decemberében a belgiumi Laekenben megtartott EU-csúcson a tagállamok kijelentették, hogy a kibővülés “visszafordíthatatlan” folyamat, és az EU kész a csatlakozási tárgyalásokat 2002 végéig befejezni az arra felkészült országokkal. Az elnökségi dokumentum egyszerre erősítette meg az egyéni elbírálás elvét, és jelentette ki, hogy ha a tárgyalások a jelenlegi ütemben haladnak, akkor 10 országnak van esélye a csatlakozási tárgyalások befejezésére a 2002-es év végéig. Ezek Ciprus, Észtország, Magyarország, Lettország, Litvánia, Málta, Lengyelország, Csehország, Szlovákia és Szlovénia. Ez azt jelenti, hogy ezzel a 10 országgal lehet továbbra is a Nizzában elfogadott “road map” szerint haladni, míg Bulgária és Románia előmenetelét  is értékelve az Európai Tanács egy külön útitervet tartott szükségesnek a két lemaradt ország számára (amelyben az első cél minden fejezet megnyitása lenne 2002 folyamán). Törökország ismét udvarias elutasításban részesült: bár több kérdésben elismerték erőfeszítéseit, Ankarával egyelőre nem nyitják meg a tárgyalásokat.
Mindezt tekintetbe véve jó esély van rá, hogy a legfelkészültebb tagjelöltekkel, köztük Magyarországgal, 2002 végére a csatlakozási tárgyalások befejeződjenek – így a ratifikációs folyamat után a teljes jogú tagságra legkorábban 2004.január 1-jén kerülhet sor.
A tárgyalások nem csak a jelöltek, de az EU számára is időt adnak a belső felkészültséghez. Ezen belül a legsürgetőbb intézményi reformokat már sikerült rendezni Nizzában, a keleti kibővítés költségvetési vonzatával pedig az 1999.márciusi berlini csúcsértekezlet foglalkozott. Itt meg kell említeni a német elnökség érdemeit is. Schröder kancellár ugyanis még az 1998-as választási kampány során azt ígérte a német választópolgároknak, hogy ha hatalomra kerül, felülvizsgálja a német hozzájárulást a közös költségvetéshez, és jelentősen csökkenti az ország nettó befizetéseinek mértékét. Ezt a célt Németországnak éppen akkor kellett volna keresztülvinnie, amikor rá esett az elnökség. Márpedig az EU-ban íratlan szabály, hogy a mindenkori elnökségnek, némileg háttérbe szorítva saját nemzeti érdekeit, a konszenzus kimunkálásán kell dolgoznia. Berlin ezért a csúcsértekezlet sikere miatt igen jelentős engedményeket tett saját korábbi álláspontjához képest, aminek köszönhetően a közösségi bevételekben Németország részesedése csak minimális mértékben csökkent. Ennek köszönhetően az Európai Tanács által elfogadott Agenda 2000 elnevezésű dokumentummal a tagállamok egyben a 2000-2006-os költségvetési csomagot is jóváhagyták – ezen belül 2002-től különítettek el forrásokat a feltételezett új tagoknak, és már 2000-től rendelkeztek az ún. Előcsatlakozási Alapokról (PHARE, ISPA, SAPARD), amelyeken keresztül az EU a belső intézményépítést, infrastruktúrafejlesztést, a környezet védelmét, a mezőgazdaság modernizációját és a vidékfejlesztést támogatja a tagjelölt országokban.
A dokumentum ezen kívül tartalmazza a regionális / strukturális politikai célkitűzéseinek összevonását, a jogosultsági rendszer reformját, valamint a Közös Agrárpolitikában is hozott változást. Az agrárpolitikával kapcsolatban egyébként az első átfogó reform 1992-ben született meg, amikor a Mac Sharry bizottsági tagról elnevezett reform keretében az EU vállalta, hogy a magas belső piaci árakat fokozatosan a világpiaci árakhoz közelíti, az ártámogatásokról áttér a gazdák közvetlen támogatására, a termelés mennyiségét, az importkorlátokat, valamint az exporttámogatásokat csökkenti. Az agenda 2000 ezekhez a célokhoz elsősorban a mezőgazdasági környezet, illetve fogyasztóvédelmi szempontjait teszi hozzá. Ezek a reformok azonban elsősorban a belső anomáliákat, valamint a nemzetközi kereskedelmi konfliktusokat kezelik, ugyanakkor nem oldják meg a közép- és kelet-európai országok zökkenőmentes bekapcsolódását a Közös Agrárpolitikába sem strukturális, sem pénzügyi szempontból – így az EU számára ez még az egyik legkomolyabb feladatot jelenti a keleti kibővülés előtt.
Jelenleg úgy tűnik, hogy a legfelkészültebbnek ítélt közép-európai országok 2004-2005 táján az EU tagjává válhatnak, és a keleti kibővülés valószínűleg több hullámban fog lezajlani az EU befogadókészségétől, illetve a tagjelöltek felzárkózásától függően. A jelenleg tárgyalópartnerek mellett valószínű, hogy néhány éven belül a délszláv országok is jelzik majd belépési szándékukat, és hosszabb távon nem kizárt Norvégia vagy Svájc újbóli érdeklődése sem. A XXI. század elején tehát az EU elsődleges feladata várhatóan már nem az integráció további mélyítése, hanem az eddig vállalt kötelezettségek teljesítése, az ezekhez szükséges hatékony intézményi, döntéshozatali és költségvetési struktúrák kiépítése, valamint a történelmi léptékű kibővülés(ek) sikeres menedzselése lesz. A tét, hogy e hosszadalmas folyamat eredményeként a következő évtizedekben megvalósulhat-e az egyesült Európa, amely a maga heterogenitásában, sokszínűségében is működőképes, sőt vonzó integrációs modell lesz minden európai ember számára.